Institució Catalana d'Historia Natural 49 



Ramells de l'any amb menys entrenusos, el principal amb 

 3-4, els laterals, estèrils, més escassos, amb un sol, per tant 

 tots plegats menys fullosos, i les fulles no tan persistents. Base 

 •foliar amb dues orelletes latera's; folioles majors. Raïms més 

 clars, de poques flors, que són més grans. Bràctees i bractee- 

 tes m^nys persistents; calze de 3 mm , estàndard arrodonit, 

 igual gaire bé a la carena i a les ales. 



Algun dels caràcters distintius d'aquesta varietat, serien de 

 primera força per a la caracterització d'una nova espècie segons 

 criteri dels autors. Meè en aquesta Gentsta d'Eivissa, que her- 

 boritzà En Enric Gros a la Cala de 'es Torretes, és tan estable 

 la forma del calze, que seria feta amb violència una separació 

 específica de la G. dorycnifolia. Tant més quan existeix enca- 

 ra una tercera forma al Torrent dels Nadals, de S. Josep, més 

 pròxima per l'aspecte vegetatiu i per \s ramificació a la var. 

 Grosii\ però amb el calze de 2 mm. com el tipus i les flors en- 

 cara més petites que les d'aquest, i per les fulles, més f emblant 

 també a la G. dorycnifolia típica, sense orelletes. 



Per la ramificació la G. dorycnifolia var. Grosii i la for- 

 ma intermèdia de S. Josep, s'acosten més a la G. radiata que 

 no el tipus; en ambdues formes els rame'ls no florifers són d'un 

 sol entrenús, i no porten sinó un parell de fulletes terminals, 

 rarament són florifers amb dues fulletes al mig. Aquestes distin- 

 tes formes de ramificació que segons Buchegger donen caràc- 

 ters prou forts per a la diferenciació específica de les G. radia- 

 ta, G. Hassertiana, i G. holopetala, no ecs semblen en el cas 

 de les Genista d'Eivissa més que d'una valor molt relativa. 



La G. dotycnifolia var, Grossii representa un estat més 

 avençat cap a la pèrdua de les fulles i consegüent reemplnç de 

 la funció clorofílica d'aquelles per la dels ramellets verds per- 

 sistents. 



Les fulles en totes les Genista dorycnifolia d'Eivissa, són 

 oposades les inferiors o una mica desnivellades, de tal faisó 

 que no queda l'una ben enfront de l'altra; les superiors sempre 

 alternes, senzilles les darreres. Aquesta manera d'estar dispo- 



