Institució Catalana d'Historia Natural 69 



ésser sufruticosa, per les corol•les amb el llavi superior groc i 

 no blanc, pe's pèls del tronc curts, per la forma i consistència 

 de les fulles i bràcties, etc , pertany a la S. scordioides de 

 Linné. La S. scordioidis L típica, de Montpeller, no la tenim 

 en nostres he. baris, però atenent-nos a la descripció original, 

 té les bràcties iguals als calzes, les fulles peludes inferior- 

 ment, les espigues denses, etc- No creiem que amb les formes 

 laxispiques d'aquest grup pugui ésser creadn cap varietat per- 

 què LiNNE no va veure segurament més que exemplars d'espiga 

 densa, però uns i altres conviuen en els mateixos llocs. Amb lot 

 la planta de Biar i Castalla que Cavanilles descrigué com a 

 S. chamaedryfolia^ la creiem bona varietat del tipus linneà, per 

 les bràc/ies moll més cúries qne'ls calzes, les fulles gaire 

 bé glabres, els verticil'laslres remots, etc. De cap manera 

 pot ésser assimi'ada l'especie de Cavanilles a la vS. hirsu- 

 ta (1); LiNNb ja digué que la seva planta diferia d'aquesta darre- 

 ra per les fulles glabres pel dessobre i per la corol•la tota groga . 



Per tant aquesta espècie de Cavanilles, haurà d'esser 

 donada així: 



Sideritis scordioides Linné var. chamaedryfolia (Cava- 

 nilles) Font Quer; S. chamaedryfolia Cav., Icones, IV, p. 1, 

 tab. 301; ^. hirsuta var. glabrior Bentham, in DC. Prodro- 

 mus, Xil, p. 444; vS. hirsuta var. chamaedryfolia Willkomm, 

 Prodromus PI. Hisp. II, p. 454. 



Barcelona, febrer de 1920. 



(1) L••\ Sideritis hirsuta no Vhemv'\s{ a València a la terra baixa; ala mateixa 

 Serra de Chiva, al Pla de Marjana i a Sta. Maria, des de 700 a 1 .000 metres hi és poc 

 abundosa, estimada per la gent del país com a herba medicina de valúa. També la 

 tçním de la Mariola. En tota la vall de Villena no n'hi hem vist ni un sol exemplar. 



