118 Institució Catalana d'Historia Natural 



parats sobre les flors de Galactites tomentosa i Cardus tenuifloras, en 

 els sots. (Font Quer). 



Abdós exemplars són molt robustos i de mida major que els que co- 

 neixem d'altres indrets d'Espanya (40 mm. de marge alar). Sa coloració 

 és intensament acusada i el dibuix negre més dilatat. Aquestes caracte- 

 rístiques s'aprecien millor al revers de les ales, mostrant-nos les poste- 

 riors quasi del tot sencera la faixa platejada. 



Una revisió del material ibèric que poseïm ens revela com la majoria 

 dels mascles pertanyen a la iorma paiipercu/a Ragusa, en la qual manca 

 la color platejada del revers. A Catalunya la coneixem de Lloret, Mont- 

 sec i Olot. Per tant, al rebre els exemplars d'Eivissa reconeixerem tot se- 

 guit el contrast d'aquesta Argynnis exhuberant amb les demés formes de 

 diürnes migrades que hi viuen conjuntament. 



La forma d'altres illes mediterrànies estarà d^acort amb la nostra 

 Argimnis eivissenca, a judicar per les dades de Charles Oberthür (1) 

 «Dans les Pyrenées-Orientales les mascles son generalement petits; mais 

 en Corse et en Algérie ils son le plus ordinairement tres grands.» 



Seitz (2) parla també de la forma argelina que Fruhstorfer anomena 

 seitzi, de la qual fa remarcar que és més gran que els exemplars europeus; 

 revers d^un vert més clar; anvers grog-verdòs més fosc; dibuixos negres 

 més marcats, més abundosos i freqüentment confluents. El conjunt de 

 aquests caràcters ens recorda precisament a \apandora evissenca. 



Pararge megaera trans. íigelius Bon.— St. Miguel, 19-V-19; Sta. Eulà- 

 lia, 24-V-19 (Font Quer). 



Els tres exemplars que poseïm són de mida petita (17 mm. de marge 

 alar), mentres que la major dels exemplars de Catalunya oscilen entre 21 

 i 22 mm. El dibuix de l'anvers és migrat; manca quasi del tot la faixa mit- 

 jana de les ales posteriors, essent també reduïda en les anteriors. 

 El conjunt ens revela una forma pobre i molt pereguda a tigelius de Cór- 

 cega i Cerdenya. 



Epinephele jartina L.— 2 mascles del Puig dels Molins, 20-V-19; 2 mas- 

 cles, Eivissa, 17-V-19 (Font Quer). 6 mascles, Eivissa, V-20; 2 femelles de 

 Eivissa -V-20 (Font Quer). 



En conjunt tenim 10 mascles i 2 femelles que ens manifesten la forma 

 que vola en la illa. Difereix de la rassa catalana, que dintre la branca 

 meridional hispiilla Hb. arriba a produïr exemplars amb totes les carec- 

 terfstiques de fortiinata Alph. que és l'extrem d'aquestes formes del mit- 

 jorn, en primer terme per sa mida; hispulla és exhuberant (26 a 29 mm. de 

 marge alar) i en canvi la forma eivissenca fa de 21 a 25 mm. 



(1) C'n. Oberthür. Etiidcs de Lépidoptérologie comparec, fascicle ill, pag. 204 - Rennes 

 1909. 



(2) A. Seitz— Z)/e Grosschmetterlins^e der Erde, vol. I, pag. 242. (edició francesa). 



