Institució Catalana d' Historia Natural i 33 



part superior de la vall (casa del Vallit) i del Pla de la Calma, d'on, 

 sens dubte, deu baixar. 



Encara, més amunt, torna la vall, amb els boscos d'alzina, a pendre 

 un caràcter menys ombròfil, i sota l'Alzinar, a claps, uns petits pradells 

 tots florits de Polygala calcarea i Hippocrepis. Certament, té tot 

 un ambient montserratí aquesta falda; la Viola Willkommi Roem., 

 creix sota l'Alzinar, i ens fou molt agradosa aquesta troballa perquè 

 no sabiem la dita Viola de més cap a llevant de Sant Llorenç. I, encara 

 que no figuren en les associacions que hem esmentat, més o menys 

 escampats, hem vist per tot aliï, Cytisas sessilifolius, Coronilla 

 Emerus, Amelanchier uulgaris... però no Viburnum Tinus. Compari's 

 aquesta flora amb la de Montserrat i Bages. (1) 



En tota l'extensió coberta pels pradells que acabem d'esmentar, 

 hi observem alguns Lepidòpters característics d'aquesta flora: la Ly- 

 caenasebrus, espècie tant localitzada com dispersa per Catalunya, és 

 una de les més típiques de la regió del Montseny. LaLycaena. minimus, 

 vola ran de terra entre les mates de Polygala i Hippocrepis; tant 

 per sa grandària com per sa coloració és difícil de distingir; proba- 

 blement sa eruga s'alimenti, aquí, de Coronilla Emerus o d? Hippo- 

 crepis. La Hesperia serratulae, també freqüent en aquests llocs, és 

 característica dels pradells de les regions muntanyoses. 



En va hem cercat el Thais rumina medesicaste, que viu sobre la 

 Aristolochia Pistolochia a Castelldefels, planta que aquí no escas- 

 seja; les cites d'En Pere Antiga, per altra banda, que recollí aquella 

 espècie el 20 de maig als voltants de La Garriga en formacions sem- 

 blants, feien possible la seva troballa. Si bé no fórem sortosos amb 

 aquest Lepidòpter, ben prompte el descobriment d'un altre de major 

 interès, ens omplí de joia; prop del caminet hi havia el Nemeobius 

 lucina, que viu sobre les Primules, tant freqüents en aquesta Vall. 

 Fins aleshores, no veiem confirmada la presència de l'únic represen- 

 tant europeu de la família Erucinidae a Catalunya. 



Tot seguit, la Vall de l'Avencó canvia del tot. Hem deixat el terreny 

 calis i sobre'l silúric, els Brucs, les Estepes, els Caps d'Ase i els 

 Sarothamnus florits esplendorosament, donen al paisatge un nou 

 aspecte. Per la falda de la Vall hi ha, barrejats amb Alzines i Roures 



(1) Font Quer «Ensayo fitotopogràfico de Bages», p. L 



