44 



Institució Catalana d'Historia Natural 



sol, pedregós en extrem i de poc fons, no és apte per a ésser conreuat. 

 A les parts altes, solament en el fons de les comes hi han conreus, i 

 les faldes i les carenes són emboscades o cobertes de Garriga; la 

 vegetació silvestre guanya terreny. Comencen els primers Pins, 

 mesclats entre l'Alzinar, com els Roures, que hom troba ja a Cer- 

 vera, aquí i allí escampats, dominant, però, a les ubagues. Roures 

 i Pins, van fent-se més freqüents de cada vegada; hi ha llocs en que 

 sembla que s'equilibrin en número Alzines i Roures; després, així, 

 alternativament, segons l'exposició i el terreny, dominen unes o altres, 

 o són les Pinedes que devenen generals. Però, de cada vegada més, 

 Roures i Pins prenen plassa, i prop Sant Guim hi ha boscos purs, bé 

 de Roures, bé de Pinus siluestris. Amb aquest Pi hi ha per l'alta 

 Sagarra el Pinus Laricio, i a les bandes més soleiades P. halepensis 

 i Pinus Pinea. Les Rouredes, ara a l'hivern quan les he vist, amb les 

 brancades dels Roures sense fulles, m'han fet impresió de quelcom 

 extramediterrà, ben fortament distint dels alegres Alzinars d'allí a la 

 vora. El sotabosc de les Rouredes sembla ésser el mateix que el de 

 l'Alzinar, però, els Garrics, siga pel terreny cada cop més sec i pedre- 

 gós, siga pel fret cada vegada més intens, siga, potser, pel vent més 

 impetuós a mida que's puja, creixen allí aclaparats, cubrint el sol d'una 

 catifa densa, verda en tot temps, aspra i espinosa, d'un peu o poc més 

 d'alçada. Passat Sant Guim, arriva a desaparèixer el bosc. Vora 

 Calaf, grans extensions despullades de tot arbre i verdejantes dels 

 Blats, recorden la meseta central espanyola. Però és cosa passatjera. 

 El Montserrat, així de testa, caparreja allà lluny, arran de l'horitzó, 

 i les valls s'inicien allí mateix totes unes altres, roges i amb Pinedes 

 altre cop, i ens mostren les terres de Bages, en les quals l'element 

 mediterrà de cada vegada es farà més poixant i ens anirà conduint 

 valls enllà fins als peus mateixos de nostre mar. 



Un estudi florístic detingut d'aquesta gran carcanada central de 

 Catalunya, amb la vessant sagarrenca, el crec interessant. Per a mi, 

 per aquella banda, la Sagarra, pot servir de límit entre la flora de la 

 Catalunya occidental i la de la oriental. Però, avui per avui, no's 

 poden avençar judicis massa concrets sobre això perquè són poques 

 les dades que tenim de per aquells indrets. Fóra d'algunes d'En 

 Puiqgari referents a Calaf, Prats de Rei i Castellfollit de Riubregós, 

 i unes quantes més, isolades, de Costa i meves, no sé res més. Nostre 

 consoci el P. Vila de Cervera, podria fer quelcom. Ara, durant la 

 meva darrera estada allí, he tingut ocasió de veure una petita col•lecció 

 de plantes recollides en aquells voltants per dit senyor. La Stipa par- 



