■yó Institució Catalana d'Historia Natural 



Vellana al Pas de Massanet, passant pels termes de Massanet i Sils, 

 a uns dos quilòmetres d'aquest darrer poble i al començament del que 

 fou l'estany del mateix nom. Al desaparèixer el Rerapins, segueix ja 

 forsa escàs per les vores de la Céquia i més tart de la Riera de Santa 

 Coloma en els termes de Massanet i Martorell de ia Selva, tot dei- 

 xant l'estació de l'Empalme, on desapareix, trobant-se'n més tart 

 pocs exemplars cap a Fogars de Tordera. 



Sembla que aixís com per la dispersió del Galanthus a la Plana 

 selvatana podríem senyalar les seves dues principals conques hidro- 

 gràfiques, la seva abondancia i reclosió a les vores del Rerapins, ens 

 marquen el darrer reducte de una espècie que desapareix d'aquelles 

 terres, talment com l'antic Estany de Sils fou el darrer migrat retall 

 del gran llac quaternari que s'estenia des de Girona fins aprop d'Hos- 

 talric. Y és que'l Galanthus té la seva pàtria a les altituts que li 

 són pròpies, però a les terres baixes del pla selvatà, a reduit nivell 

 damunt la mar, de la qual no n'està gaire lluny, sols pot resistir en les 

 vores fresques de les rieres sempre protegit de les condicions meteo- 

 rològiques desfavorables per les verdices i arbres de ribera. Però la 

 seguida tallada de nostres riberes i boscos determinant variacions 

 climatològiques importants, junt amb la desaparició d'antics canyers 

 i la contínua estacada de verdices, els deixen sense l'ombra protec- 

 tora; ademés, les terres diluvials, on viu de preferència, s'esllavi- 

 sen tot sovint, emportant-se-les vores avall, al revenir, rius i torrents. 



Poca resistència pot oferir, sobre tot a la sequedat, una espècie 

 que viu molt sorna, a pocs centímetres del sòl; els seus noms vulgars 

 (Aiguamoixos, Fadrins, Consoltes bordes, Violes blanques, etc.) ja la 

 presenten com a planta delicada. 



Segons Sennen, la planta selvatana no és el típic nioalis del cen- 

 tre d'Europa, sinó una raça meridional que ell anomena Galanthus 

 Fontii dedicat a nostre consoci, mòlt fàcil de distingir al primer cop 

 de vista, apart d'altres caràcters, per una durícia blanca que presen- 

 ten sempre en la punta de les fulles els exemplars selvatans. El 

 G. Fontii floreix pels volts de Nadal i Cap d'Any. 



Deixant de banda aquestes diferencies no específiques, hem cre- 

 gut oportú representar en la carta adjunta, la distribució a Cata- 

 lunya d'aquesta planta, segons totes les localitats fins avui cone- 

 gudes. 



Girona, Abril de 1917. 



