Institució Catalana d' Historia Natural gç 



assoleix son complet desenrotllament. Si hom té la sort d'obtindre una 

 femella, deu posar-la en una capseta amb tela metàlica o glassa i por- 

 tar-la a les localitats dels encontorns on atreurà als mascles que volin 

 per allí. Aquesta pràctica la férem amb el Dr. Alfred Weiss, anant a 

 la carena de Vallvidrera a Sant Pere Màrtir. El matí convingut resultà 

 ésser dels més ventosos, i malgrat l'exposició del IIog que amb prou 

 feines hom podia aguantar l'embat del vent, comparegueren alguns 

 mascles, cercant a la femella. 



El resultat obtingut pel Dr. Weiss que repetí alguns dies aquest 

 mètode demostra que la latreillei és un Lepidòpter molt freqüent als 

 voltants de Barcelona. (El primer dia n'agafà 19, altre 34, fins a reu- 

 nir més de cent exemplars mascles). 



Com a resum podem consignar les següents dades: 



l. er La A. latreilíeiGoú.es abundosa als voltants de Barce- 

 lona i són bones localitats les serres de Vallvidrera, Sant Pere Màrtir 

 i Santa Coloma de Gramanet. 



2. ón Molts autors (1) en tractar de l' habitat, d'aquesta espècie 

 diuen que és pròpia de les muntanyes espanyoles. Pel que atany a 

 Catalunya això no resulta cert, perquè si hi està molt dispersa, totes 

 les localitats que coneixem pertanyen a les regions litoral i mitja, 

 mancant en les comarques verament muntanyoses. Graells en son 

 treball abans esmentat, cita com a localitat bona, la Muntanya de 

 Montserrat, i potser aquesta és la causa inicial de l'equivoc a que'ns 

 referim. 



3. er latreillei God., és una d'aquelles espècies, els mascles de 

 les quals son fortament atrets per les femelles. Un cas semblant hom 

 observa amb altres Heteroceres heliofiles de les serres del Tibidabo, 

 com la Saturnia pavonia meridionalis Calb. i les formes indígenes 

 de la Lasiocampa quercus L. Els mascles d'aquestes espècies tenen 

 un volar fort i enlairat, ovirant-Ies hom a bastanta distància; latrei- 

 llei God., en canvi, vola ran de terra i hom no la distingeix fins que 

 és a la vora. 



4. art Se dóna també com a característica de la femella, la tendèn- 

 cia a l'atrofiament de ses ales; aquest caràcter l'han utilitzat com a 

 principal per a reunir en el gènere Ocnogyna Led. les espècies de 

 Ocnogyna, Trichosoma i Pachylischia (2). Devem fer constar que 

 totes les femelles que hem vist presentaven les ales normalment 

 desenrotllades. 



(1) Staudinger, Spuler, Seitz. 



(2) Seitz.— Les Macrolépidoptères du Globe-lf* Partie, vol. 2. p. 78. 



