123 Institució Catalana d'Historia Natural 



negut que pertany a la formació terciària, probablement als pisos 

 tannecià,, esparnacià i ipresià, donada sa potència (prop de 300 me- 

 tres) i sa posició estratigràfica. L'únic fòssil trobat a Aiguafreda, 

 Riells i Montmajor, és el molusc Bulimus gerundensis Vidal, trobat 

 també a la font de la Pólvora (Girona), etc .. 



El lloc on es troba la formació que estudiem, està situat al N. de 

 Ossormort, i es redueix a un clap que hi ha al cim d'un turonet ano- 

 menat dels «perdigons», a un centenar de metres de can Gall, en el 

 camí que va a La Espluga en l'indret mateix del coll del Portell. 

 Segurament que la formació no es redueix al clap que hem visitat, 

 sinó que probablement n'hi hauran altres que resten desconeguts 

 donat el difícil que és l'accés a aquesta regió de les Guilleries. 



Mr. A. de Lapparent (1) en parlar del siderolític i exposar sos 

 caràcters generals, diu que la regió del Jura i una gran part de la 

 Calma Central de França, estan recobertes en molts llocs per una 

 formació especial a la què per la abundància de ferro en forma de 

 grans s'ha nomenat: terreny siderolític. El mineral, en estat de limo- 

 nita, enclavat en una argila, es presenta, ja en capes, ja en bolsades, 

 en les calices juràssiques, corcades i endurides en el contacte. La 

 forma dels grans del mineral va fer que els prenguessin per minerals 

 d'aluvió, fins que es va regonèixer la textura concrecionada i concèn- 

 trica que indica no haver sofert mai cap transport. Sembla que les 

 fonts minerals desempenyen gran paper en la formació d'aquests 

 dipòsits que preferentment se troben en les calices lacustres o tra- 

 vertíniques i altres voltes associats als guixos; considera les forma- 

 cions siderolítiques com de la base de l'Oligocènic. 



Mr. A. de Grossouvre (2), en són trevall sobre l'origen del 

 terreny siderolític i analogies amb certs dipòsits triàssics, diu que els 

 minerals de ferro en grans, primitivament creguts minerals d'aluvió 

 per sa forma esferoidal, han sigut considerats per Mr. Brongniart, 

 dés de 1828 com dipòsits de fonts minerals. Alguns geòlecs, baix la 

 influència d'Omalius d'Halloy han atribuit idèntica formació a certes 

 argiles i sorres que integren el siderolític. Altres creuen que el con- 

 crecionament d'aquests minerals, és degut al transport molecular en 

 els fangs argilo-ferruginosos, resultants de l'acció de les aigües me- 



(.1) 1896 A. de Lapparent. Traité de Qéologie. pàgs. 1179 i 1379 



(2) 1888. A. de Grossouvre. Observations sur l'origine du terrain siderolitique. Analogies 

 avec certains depòts triassiques. «But. de la Soc. Géol. de la France. 3. a sèrie tom. XVI, 

 pàg. :87. 



