Institució Catalana d'Historia Natural Sg 



que tot seguit jaTn parlaren d'una munior de mosques que fins a les 

 hores havien vist volar al bell mig de la boca de Tavenc, però que de 

 moment havien desaparegut: eran més aviat petites i amb ventre groc. 

 Sentí no poguer veure cap de les mosques en qüestió i com els insec- 

 tes escassejaven i el terreny que trepitjàvem éra gens apropòsit per 

 aventurar-se a perseguir-los, i per altre part, el desig de saber noti- 

 cies del avenç, féu que determinés de asseure-m'hi ben apropet i espe- 

 rar, més sens oblidar d'encomanar als que hi devallaven, de pujar-me 

 els insectes qu'eventualment trobassen. Al devallar-hi el P. de Barno- 

 la, tingué l'impressió de que no pujaria sens qualque insecte. Efecti- 

 vament, al exir de l'avenc ja la seva mà dreta que no s'assegurava bé 

 a la corda de l'escala, me'n dava fundades sospites. Moments després 

 me donà un insecte llarc i prim, escamarlat, de figura llastimosa cóm 

 un bastonet amb cames, éra un insecte ortópter de la familia dels 

 Mantíts; la Phthoa hispànica Bol. L' havia trobada a molt poca 

 profunditat, entre la vegetació de les parets de 1' avenç. L' Phthoa 

 espanyola no es insecte de costums cavernícoles, la seva presencia 

 allí era purament accidental, molt probablement el séu quartel d'hivern, 

 ben arrasserada, ben provehida d'herba tendra, esperava '1 bon temps 

 per a sortir a gaudir del sol gronxant-se en el branquilló de qualque 

 petit arbust. Sens ésser comú a Catalunya, no hi ha exploració ento- 

 mològica una mica detinguda que no s'el trobi, principalment a l'es- 

 tiu i a la tardor. Verossímilment les larves adultes joves passen 

 l'hivern en els avencs, coves, grutes, etz., costum general dels insec- 

 tes que no s'enterren. 



Atenció a la boca del avenç! Se sent una veu del fons que demana 

 qualque cosa. Fét el silenci, es posa en clar que '1 senyor Có de Triola 

 vol un pot per a posar-hi uns insectes que ha vist. L'esperança se'ns 

 reanima. Doni una de les ampolletes per a que l'hi fessen a màns. Es 

 va fent tard i els escursíonistes desfilen, cal no mancar al tren j encara 

 qualques exploradors permaneixien al fons del avenç. De sopte 'Is més 

 propers de la boca, s'adonen de que novament les mosques amb 

 ventre groc tornen a deixar-se veure com al mati, volant a l'entrada 

 del avenç. M'hi acostí i amb molts afanys, puix el méu bastó mànec 

 del salabret resultava curt, puc aplegar-ne quatre individuus que son 

 immediatament traspassats amb agulles i clavats a la capsa. Compa- 

 rats amb altres eczemplars de Montserrat i de Masnou, resulten ésser 

 dipters de la familia dels Anthomyits: Pegomyia nígritarsis Ztt. 



La Pegomya de tarses negres es comú a Catalunya. En el But- 

 lletí de l'Institució 1912, p. 131, doní noticies biològiques sobre 



