128 Institució Catalana d' Historia Natural 



perquè hi ha prioritat en el nom Lucena, Hartman, 1821, nom que 

 degué ésser abandonat, ja que existia un altre gènre Lucena, Oken, 

 1815. Aixís doncs el nom Zurama, Leach 1821, deu reemplassar el 

 nom Vallonia creat per Risso cinc anys més tard. 



2.^ Que'l gènre Helicodonta no pot ésser adoptat, ja que 

 referint-se a son autor Ferussac, s'ha comprobat que inclogué baix 

 aquesta denom^'nació una amalgama de formes absolutament hetero- 

 clites. 



3/^ Que desconeix el gènre Faminia y prega se li indiqui son 

 autor. 



La manca de bones obres de consulta, en una branca de la Historia 

 Natural en que si hi conten per milers les que se han publicat i que 

 malgrat això no es troven en nostres biblioteques públiques, ni son 

 adquiribles avui a cap preu, no'm permeteren contestar a mon ilus- 

 trat colega lo documentadament que jo desitjaria. No obstant ho faré 

 lo millor que sabré i amb tota sinceritat a ses dites tres observacions. 



Per lo que's refereix a la 1.'"^ dec manifestar que en lloc de dar el 

 nom Hèlix per a tots los helicits, com fan alguns, he preferit usar el 

 nom de antics sub-gènres, adoptats avui per la majoria dels malaco- 

 lecs, per a agrupar espècies que mostren certa relativa afinitat. Fa 

 alguns anys que s'englobaven en dit gènre milers d'especies d'una 

 variació de formes, textura i colors en la conxa, en tal grau, que's 

 feia indispensable una nova i cuidada revisió i divisió en gènres 

 derivats del primitiu Hèlix. Per aquesta causa fou saludada amb goig 

 per part de tots els naturalistes la aparició del monumental «Manual 

 of Conchology» dels nortamericans Pilsbry and Trion, obra la més 

 gran de les escrites fins avui sobre moluscs; la que amb sa perfecta 

 clasificació de les espècies terrestres, llensà un raig de llum en aquest 

 embroll del gènre Hèlix. Aixís doncs els mols menuts helicits de 

 groixuda i sortida boca reberen, en dit manual, la denominació Vallo- 

 nia (Ferussac 1826). Aquesta observació i lo haver-la vist usada molt 

 recentment per malacolecs de fama com Woodward y Sowerby, feu 

 que la adoptés en ma classificació. Ara bé, que mon ilustrat colega 

 proposi a altres eminents conquiolecs la qüestió de la prioritat del 

 nom Zurama, Leach, i si ells creuen que hi ha motiu per a aceptar-la, 

 no serem els naturalistas catalans dels darrers en adoptar-la. Del citat 

 autor W. E. Leach s'en coneixen sols dues obres de zoologia, la una 

 publicada a Londres en tres volums del 1814 al 1817 amb el nom «Me- 

 langes zoològiques» i l'altre amb el títol «Molluscorum Britanise 

 Synopsis». No crec estigui descrita l'especie Zurama en la primera 



