Institució GatalaNa d'Historia Natural 5 i 



PLANTES DE VALLFERRERA 



P. FOHT QÜEH 



A primers d'Agost de 1911, aprofitant uns dies de permís, vaig fer 

 una excursió a Vallferrera (Alt Pallars). Volia conèixer Sotllo, la més 

 alta de les montanyes del Pirineu català (3141 m.). La excursió es 

 llarga i incòmoda; des de Tàrrega fins a Gerri de la Sal amb automòvil 

 i de Gerri a Sort amb tartana; mes enllà de Sort, la carretera, malmesa 

 per les rierades del Noguera i no arreglada encara, no permet passar 

 mes que a pèu i amb caballería. La primera jornada a pèu va ésser 

 desde Sort a Llaborsí, per la vora esquerra del Noguera, internant-me 

 cap a Roní fins prop de Montanartó; la segona de Llaborsí a Areo. 

 L'excursió a Sotllo requereix bon guia i dues jornades, i com que no 

 podia quedar-me allí mes que un dia no'm va ésser posible anar a 

 Sotllo. En lloc de Sotllo, vaig explorar el Monteixo (2904 m.) que 

 s'alsa tocant mateix al poble d' Areo. 



Vallferrera, gaire bé inexplorada botanicament, es de les més 

 aspres, seques i àrides del Pirineu. Pensant que seria millor més cap 

 endins, més enllà d' Areo, i amb ganes de pujar a Sotllo, vaig repetir 

 l'excursió acompanyat d'En Llenas, pel Juliol de 1912; aquesta excur- 

 sió durà dèu dies, contant-hi els de viatje. Vam parar la tenda a les 

 Bordes de Rebuira (1814 m.); després sota la frontera, als prats de 

 Boet. Per segona vegada, no'm va ésser possible arribar al cim de 

 Sotllo; al pèu del Pic, al Estany, l'eterna quietut d'aquells paisatjes, 

 sols es interrompuda per la cascata que porta Taigua penyals avall, 

 ni un aucell vola per aquelles solituts; les granotes mandroses, i negres 

 com les tonalitats mateixes del Estany, resten mudes; no's veuen ni 

 insectes, les coroles enormes de la Gentiana acaiilis, intensament 

 blaves, se baden endebades. Despullades d'arbres aquelles encontra- 

 des, tenen també escasíssima la vegetació herbàcia: els Ranunculus 

 pyrenceus, Gentiana acaulis, Prímula integrifolia, Homogyne 

 alpina i poques mes, entremig del pedruscall de les tarteres, al pèu 



