t4ï Institució f'«iT*L*NA d'Historia Natural 



ballar penosament per a poguer-se portar a la boca un mós de pà, 

 rebent una instrucció rudimentària en una escola miserable. 



Ben prompte, a setze anys hagué de campar-se la vida i en mitj 

 de la més gran indigència anà arrant venent taronges i llimones a 

 la fira de Bellcaire, perdut pels camps i empleant els pocs quartos 

 que feia en comprar un volum de poesies de Reboul, mentres que 

 tipaibagaba la fam amb un raïm cullit al etzar en la primera vinya que 

 trovaba'l pas, i el futur gran naturalista es tingué de contractar com 

 a peó en els treballs de la via férrea de Bellcaire a Nimes. 



Home d'una voluntat extraordinària no's desanimava i trovaba 

 conçol en observar els insectes que l'etzar portava a son pas, com 

 succehí amb l'escarbat dels pins (Polyphylla fallo, L.) del que després 

 havia d'escriure l'historia, i per sobre sa misèria trionfaren ses grans 

 passions per l'estudi i per la veritat. Fou en mig de tantes angunies 

 i de les seves rudes privacions que prengué part en un concurs per 

 a l'obtenció d'una beca per l'Escola Normal primària d'Avinyó i 

 s'emportà de cop el primer lloc. 



Des de aleshores reprengué fermament l'estudi del llatí i del grec, 

 traduint Virgili, el seu poeta predilecte, i a dinou anys entrà com a 

 mestre primari en l'escola de Carpentras. 



En sos Souvenirs ens descriu sugestivament aquella escola fosca 

 i humida, pudint a quadra, amb xicots ineducats, bruts, indomables, 

 bordegassos tan grans com ell, pensant sempre quina li'n podían fer 

 al pobre mestre! 



No obstant aquest continuà ferm en son amor al treball, estudià 

 Física i Química, emprengué tot sol l'estudi de l'Algebra i trionfà de 

 tots els obstacles el seu entussiasme envers la ciència, fent els 

 dos baxillerats i després les llicenciatures de ciències físiques i de 

 matemàtiques a Montpeller, sorprenent-lo en mig de son treball 

 la desgracia de la mort de son primer fill que l'aclaparà de tal manera, 

 que sols refugiant-se en l'estudi i la consideració de que son fill esti- 

 mat s'estalviava les amargors d'aquesta vida, el preservaren de la 

 follia! 



Com en Fabre ha estat tan desconegut i tan injustament apreciat 

 i se l'ha tingut fins per home dur, jo vull parlar aquí a mos lectors d'un 

 en un dels seus aspectes més nobles, vull. senyalar-lo com un ardent 

 espiritualista que era i que'l feu després oposar-se amb fermesa i 

 refutar victoriosament el transformisme aleshores en boga. En una 

 carta dirigida al seu germà Frederic i parlant de la mort de l'infant i 

 que és una pàgina literària admirable de tendresa diu: «Mes la reflecció 



