Institució Catalana d'Historia Natural 



39 



sumpto, y per ella podrem fernos càrrech 

 dels avenços realisats y de son estat ac- 

 tual. En 1835 Dujardin formulava la 

 teoria de la Sarcoda, o siga de l'estruc- 

 tura homogènea de la matèria; aquesta 

 teoria fou tinguda durant llarchs anys 

 com un dogma quasi de la ciència. A pe- 

 sar d'això foren molts els treballs aislats 

 fets per diferents individus a fi de com- 

 provar l'existència de certas diferencia- 

 cions en el protoplasma: uns cregueren 

 observarhi íibras; altres, lleugeras reds 

 y, en fi, granulacions. Però a n'aquestas 

 observacions aisladas hi mancavan miras 

 generalisadoras, y d'aquí sa poca influen- 

 cia en la destrucció de la teoria domi- 

 nant. Aixís és que en 1878 Butschli afir- 

 mava encara que tots els fets d'estructura 

 observats eran fenòmens quasi mecà- 

 nichs, vacuolisacions fins a cert punt 

 accidentals, tant aviat raras com abun- 

 dants y que no's presentavan en la subs- 

 tància realment activa. 



En aquest estat las cosas, Kunstler, 

 en uns estudis sobre l'estructura del còs 

 dels Protozoaris y d'alguns Infusoris y 

 Metazoaris, afirmà que'l protoplasma 

 ofereix per tot una estructura néta y 

 general. Aixís, fou el primer que sentà 

 en absolut la no homogeneitat d'aquesta 

 matèria y que pren en els teixits més 

 diversos una disposició especial que és 

 sempre possible referir a un tipo únich. 



Las enquestas que seguiren a n'aquest 

 descobriment foren en gran nombre, y, 

 encara que no d'acord sobre l'interpre- 

 tació de tots els detalls, totas ellas vénen 

 a confirmar la certesa de las observacions 

 de Kunstler. 



Segons aquest autor, el protoplasma 

 pot presentarse en forma ja compacta, 

 ja fluida; en el primer cas se mostra 

 com un enreixat molt fi de substància 

 clara y densa que enclou petits espays 

 més foscos y de consistència fluida, no 

 tenint may aquestas menas de vacuolas 

 comunicació entre sí; la red de substàn- 

 cia densa és donchs absolutament con- 

 tinua. 



Encara que obehint sempre a un ma- 

 teix plan, l'estructura del protoplasma 



se complica devegadas més del que dóna 

 a entendre la seva aparent senzillesa. 



En els elements joves del protoplasma 

 compacte, las parets dels compartiments 

 abans citats són espessas y las cavitats 

 reduhidas. En aquest cas, l'aspecte de la 

 substància és senzillament granulós, no 

 conservantse per molt temps . aquesta 

 estructura. En efecte, las vacuolas s'en- 

 grandeixen, son contingut pren aspecte 

 líquid, mentres que las parets s'apriman 

 gradualment fins a oferir un aspecte 

 finament reticulat, però de contorns pre- 

 cisos. Altras vegadas aquesta precisió's 

 perd, esfumantse'ls contorns dels que 

 sols se veuen las interseccions junt ab 

 alguns inflaments intermediaris. 



No són aquestas las solas modifica- 

 cions que pot oferir el protoplasma. En 

 las capas tegumentarias d'alguns Flage- 

 Uats, per exemple, se veuen llargas fileras 

 d'alveolos disposadas en espiral y separa- 

 das per groixudas capas de protoplasma, 

 donant al tot un aspecte ratllat molt re- 

 gular. 



En 1896 MM. Delage y Busquet ob- 

 servaren una estructura alveolar molt 

 notable, de vacuolas més o menys poliè- 

 dricas claras, sembradas d'altras vacuolas 

 foscas, separadas per una sola fila de las 

 primeras. Posteriorment aquesta estruc- 

 tura ha sigut demostrad*a en moltas Bac- 

 teriàceas. 



En resum, el protoplasma està cons- 

 tituit per series de petits elements o 

 alveolos que's presentan devegadas units 

 per sas parets y altres separats per un 

 líquid especial més o menys viscós. 



Aquest fet és tant més evident quant 

 ha sigut observat en especial sobre ele- 

 ments vivents sobre dels que cap opera- 

 ció de laboratori havia actuat y posats, 

 per lo tant, en sas condicions normals 

 d'existència. 



No són tampoch productes morts o 

 d'excrecencia, puix se'ls veu créixer y 

 reproduirse per segmentació directa, com 

 s'ha pogut comprovar, per exemple, en 

 el Cryplococcus guttulatus y diferents 

 Saccharamyces. 



L'esfèrula és, segons això, un verdader 



