42 



Institució Catalana d'Historia Natural 



blí son genero Gynaecophorus, porta en 

 el títol mateix la data del 24 de Juny de 

 1 858; però no més fou senzillament pre- 

 sentada en la sessió que aquell mateix dia 

 celebrà l'Academia de Ciencias de Viena; 

 sa publicació efectiva, sola circunstancia 

 que deu tenirse en compte en una qüestió 

 de prioritat, no va tenir lloch fins el final 

 de l'any 1 858 durant la discusió de la 

 sessió del 2 1 d'Octubre. Com fàcilment se 

 pot veure, el naixement del genero Schis- 

 tosomum és anterior al de tots els altres. 



Per lo tant, el nom sistemàtich que 

 deu usarse és el de Schistosomutn hcema- 

 tobium, encara que creyem, com el cèle- 

 bre metge professor de l'Escola de Val- 

 de-Gràce doctor Laveran, que no deuen 

 prescriures rigurosament del llenguatge 

 mèdich las expressions de bilarciay bilar- 

 ciosa, tenint l'incalculable mèrit de re- 

 cordar el nom d'un savi metge que des- 

 cobrint el paràsit determinà la veritable 

 naturalesa de l'hematuria d'Egipte. 



Aquest Trematode pertany a la família 

 dels Distomides, dins la qual forma un 

 grupo distint caracterisat per la dioecia, 

 això és, per l'existència d'individus mas- 

 cles y femellas, sempre unissexuals. Fou 

 descobert en 1 85 1 en la sang de la vena 

 porta de l'Home pel cèlebre Bilharz, pro- 

 fessor allavors de l'Escola de Medecina 

 del Caire. 



El mascle és llarch de 1 1 a 14 milíme- 

 tres; la seva amplada pot arribar fins a 

 1 milímetre, essent a poca diferencia gros 

 com un Oxyuro, y son color d'un blanch 

 d'òpal. La part anterior del còs es llisa- 

 ment aplanada, y en ella s'hi troben las 

 ventosas, que sent quasi d'igual mida 

 estan situadas a uns o mm 22 l'una de l'altre, 

 fent una notable sortida a la superfície 

 del còs; tenen d'altura 200 y. y de llargada 

 260 [i. aproximadament. 



Després de la ventosa ventral, el còs 

 s'engroixeix bruscament, conservant sa 

 amplada hasta l'extremitat caudal, que 

 acaba en punta roma. A cop de vista, 

 sembla cilíndrich; però examinat aten- 

 tament el paràsit, se veu que és en- 

 cara més aplanat que la part anterior. 

 L'apariencia cilíndrica és deguda a que 



la cara ventral està cargolada sobre si 

 mateixa en forma de teula, tant com- 

 pletament que'ls dos costats cavalcan 

 l'un sobre l'altre. D'aquesta manera se 

 forma a la part posterior del còs del 

 mascle un canal incompletament clos 

 que serveix d'abrich a la femella, y que 

 Bilharz designà ab el nom de canalis gy- 

 ncecophorus; quan aquella fecondada s'en- 

 groixeix a causa del desenrotllo d'ous, 

 els llavis del canal se separen una mica 

 l'un de l'altre, lo suficient pera retenirla 

 sense deixaria caure. 



La part anterior del còs no ocupa més 

 que la vuitava o novena part de la llar- 

 gada total, sent el tegument llis y tou, 

 a diferencia del restant del mateix, que 

 té la cara superior o externa ornada d'un 

 gran nombre de papilas, superadas de 

 petitas espinas cilíndricas, tornant-se 

 aquestas més grans a mida que s'acostan 

 a l'extremitat posterior. La cara ventral, 

 això és, l'interior del canal ginocòfor, 

 està provist d'innombrables petitas sor- 

 tidas cònicas, molt acostadas: solament 

 la part mitjana resta llisa. Las dos vento- 

 sas tenen un aspecte semblant a la pell 

 de chagrí, degut a' la superposició d'un 

 nombre considerable de grànuls aplanats 

 que's troban disposats en sa superfície 

 interna. 



A sota la cutícula's veu una doble filera 

 muscular; la capa longitudinal, que és la 

 més important, està formada per células 

 fusiformes paralelas entre sí, molt distin- 

 tas las unas de les altres y llargas de 20 //.; 

 la capa diagonal està constituida per fei- 

 xos molt separats els uns dels altres. El 

 parènquima del còs està format per cèlu las 

 conjuntivas apretadas de tal manera que 

 sols mideix 4 //.. El cargolament de la part 

 posterior del còs no és de cap manera 

 degut a l'acció dels músculs. 



L'aparell excretor està representat per 

 dos conductes molt visibles, estrets, de 

 desigual amplada, no ramificats y que 

 estan situats en las parts laterals del còs, 

 se reuneixen al darrera seguint la ratlla 

 mitjana, en un sol canal que després d'un 

 curt trajecte s'obre a l'extrem de la cua. 

 Al punt ahont las dugas brancas laterals 



