42 Institució Catalana d'Historia Natural 



«Dimecres passat, dia 26 del Febrer últim, morí en aqueixa ciutat 

 l'eminent naturalista y distingit farmacèutich Dr. D. Joaquim Ma- 

 riano Salvanà y Comas. (A. C- S.) 



«Natural de Mataró, català de pensaments y de fets, era un dels 

 darrers homes d'aquella generació que tants savis proporcionà a 

 nostra pàtria. Company de D. Miquel Cuní, Estanislau Vayreda, 

 Dr. Almera, Antoni C. Costa, etc, dedicà com aquests tota sa vida 

 al conreu de las Ciencias Naturals, que havian sigut, segons frase 

 pròpia, la nineta dels seus ulls. 



»A1 començar la carrera de farmàcia, per allà'ls anys 46 al 48, 

 elegí, pera estudiar, particularment la botànica, però més endevant, 

 quan hagué ja adquirit coneixements en aquesta carrera, conreuà 

 també l'entomologia y malacologia, logrant formar importants col- 

 leccions, especialment en aquest últim ram. Mostra de sa activitat en 

 aquest sentit, és la Flora y Fauna de Mataró, que publicà en 1889, y 

 que actualment estava ampliant y reformant. També mereix menció 

 la Fauna malacológica d'Olot y sa comarca, que vegé la llum a Madrit 

 en la Societat Espanyola d'Historia Natural, de la qual n'era un dels 

 membres més distingits. 



»Fóra imposible fer ara una ressenya de tot lo que ha publicat el 

 naturalista que tots plorem avuy, y els molts títols y distincions de 

 que havia sigut objecte: basti solament dir que no hi havia en els 

 anys 1880 a 1895 savi d'anomenada a Europa al qui no estès ab cor- 

 respondència. Últimament, pressentint que s'acostava sa darrera 

 hora, havia anat fent desaparèixer tot lo que quedava com a record 

 de sa personalitat científica. — No vull que desprès de ma mort quedi 

 cap senyal de lo que he sigut; potser ho pendria'l món com a orgull o 

 ambició de glòria, — deya quan d'això se li parlava. 



»En una de les sessions del passat Janer, en la senzilla necrolo- 

 gia de Sr. Vayreda, dèyam que las filas dels naturalistas catalans 

 s'anavan aclarint. ; Qui's podia pensar que tant prompte havia d'esser 

 jo mateix el que tingués de donar compte d'una altra baixa! 



»No és aquest el moment oportú pera fer l'apologia de sa vida; 

 esperem ferho com se mereix, més endavant, ja que a l'honrar a 

 n'ell honrarem a ITnstitució, de la que n'era soci protector. Per ara 

 bastin tant sols aquestas ratllas, escritas baix l'impressió y pena que 

 causa la mort d'un amich a qui s'aprecii de tot cor y en tota l'ànima. 

 Al participar aquesta mort a tots vosaltres, estimats companys, no 

 puch fer més que demanarvos una oració per aquell home eminent, 

 que fou abans nostre mestre y últimament benvolgut consoci, en la 

 seguritat de que desde l'altra vida'ns ho agrairà eternalment.» 



Acte seguit, y per unanimitat, s'acorda consti en acta'l sentiment 

 de ITínstitució per la pèrdua de tant eminent consoci, y oflciarho 

 aixís a sa atribulada família. 



