Institució Catalana d'Historia Natural 49 



l'altra ab el recapte, eines y mantes fins pera extendre una 

 com tenda de campanya si'ns convenia o bé pera dormir en 

 el corral més alt de la Serra. L'expedició començava bé; po- 

 díem disposar de més de cinch hores pera fer un camí que'n 

 tenia tres ab prou feines. 



Tot just sortint del poble per la mà dreta del riu que du'l 

 nom de Trevélez y que no haviem de deixar més aquella 

 tarda, s'extenien uns camps plens d'herbes y flors que xucla- 

 ven ab dalit papallones a voladuries. Era l'hora mellor. Pels 

 prats anaven volatejant frïsoses les més hermoses delícies 

 dels entomòlechs. Més n'hagués volgut de la Zygcena trifolü, 

 tant tonta y aturadiça, ab vestit de vellut vermell y negre, y 

 de la no menys hermosa, però més llesta, Euchelia jacobcea! 

 Allí volava, semblant un aucellet novell, l'ortòpter Decticus 

 albifrons; y els delicats neuròpters Chrysopa, Isopterya: y Ne- 

 muras feyen pregar pera ser vistos. 



Un xich més amunt apareixien les flors més garrides de 

 la vegetació alpina o subalpina. Però, y els tant desitjats' 

 líquens? Sols en unes roques ombrívoles s'hi veya la Gyro- 

 phora hirsuta y alguns altres arrapats a les pedres: la Leci- 

 dea geographica var. contigua ab la Squamaria saxicola per 

 tot arreu, y la Lecidea geographica var. alpicola més cap als 

 alts de la serra. 



Tant aviat passàvem el riu per pont de cabirons o ens 

 enfila' em per estret viarany, veyentlo córrer pregon als peus 

 y sentintlo braolar furiós, com ens acostàvem a sa vora y ens 

 mullàvem els peus sense volguerho en les moltes fonts que 

 per tot naixien y per l'herbatge s'escorrien. 



No haurien pas faltat motius a un poeta pera extasiars'hi 

 al contemplar la força impetuosa de la corrent que per llit de 

 roques com viva serp se caragolava, o bé al mirar els penyals 

 alçats, muts centinelles de la serra... Nosaltres de res de tot 

 això fèyem cas, ni tampoch del sol, que se n'anava a la posta. 



L'aspra pujada pera arribar al darrer corral fou rica com 

 cap altre troç del camí. Al capgirar les pedres corrien els Ga- 

 ràbits que donava gust; però en va, els infeliços!, perquè no 

 se'n lliurava cap de l'ull escorcollador que'ls perseguia. Men- 

 tres estich atrafegat ab els coleòpters, uns grills desvergonyits 

 feyan rich, rick, a dos pams de la meva cara. Se coneixia que 

 estaven poch fets a que'ls empaitessin, y que no sabien ane 



