Institució Catalana d'Historia Natural 89 



que l'havia trobat esclafant pedra. Volíem anar a visitar-lo, 

 mes ell tingué l'amabilitat de venir a veure-ns, ab la pedra 

 ben embolicada en un paper, a la butxaca. Jo, tot frisós pera 

 contemplar-la. Ell, assegut, perquè estava baldat y anava ab 

 croces, y jo dret, esperant que tragués la pedra. La treu, la 

 desembolica, me l'allarga. Era gran, més que una avellana 

 ab closca, negrenca. La prench, y li dich: 



— I Aquesta és la pedra? Si això és un granat! 



— ^Vol dir que no és un diamant? 



— Cali! Granat y res més. Aquí estan ben clares les dotze 

 cares rombals característiques, encara que un poch borroses. 

 i Y la valuaven en vint mil duros ! No val més de mitja pesseta. 

 Si n'hi donen tres rals o quatre, ja la pot donar, que ha fet un 

 bon negoci. A qualsevol casa de naturalistes comerciants li 

 deixaran triar a pesseta la peça y podrà escullir un granat 

 mellor que aquest. Si'n vol més, sense anar més lluny, a tota 

 la Serra'n trobarà tants com ne vulga. Nosaltres n'hem vist a 

 cents y a mils, encara que més petits, en les roques y lloses 

 de la Serra; y aquí'n portem algunes mostres. 



A l'instant el P. Yànez ne desembolica una, y en ella se- 

 nyalàrem, incrustats, uns quants granats semblants al del 

 notari. 



— Sols me dol pel pobre jornaler, — hi afegí aquest. — j Quin 

 desengany més gran ! Y en un moment, com si hagués perdut 

 tants mils de duros que esperava! 



— Donchs, la veritat sobre tot. 



A les tres de la tarde'l corn anunciava la sortida de la 

 diligència d'Órgiva. El pas de cinch mules y un cavall, tots 

 guarnits de cascabells, el petar de les xurriaques y'ls crits 

 del majoral feyen alegre'l començament del viatge. 



Al cap de poch puja un home a l'estrep; y allí s'està dret; 

 després s'asseu a la devantera. Anava a cavall d'un burret 

 molt aixerit; mes quan vegé venir el cotxe, baixà de cavall, 

 engegà l'ase davant de les mules, y, apa, endavant. El burro, 

 que sentia'ls cascabells y'l trepitj al seu darrera, corre que 

 corre, mentres el seu amo, ab veu potenta, l'animava cridant 

 sense parar: Ah! Ah! Ah!, y'l majoral al seu costat: Capitana! 

 Capitana! Generala! Les dues mules del mig fan el sonso. No 

 n'hi ha prou de repetir Capitana! Generala! De quan en 

 quan baixa'l majoral y, arrimant-se per detras a la Capi- 



