i 34; Institució Catalana d'Historia Natural 



xer el sistema de les set voltes de cristall, d'aquells set cels 

 que tant endoina han fet anar la Mitologia y Poesia. 



Caigueren els set sostres, sense soroll de trencadissa, sen- 

 se quedar ni'ls testos. Y la volta del cel fou convertida en un 

 exemple d'il•lusions, en un objecte demostratiu de la flaquesa 

 dels sentits de l'home. No'm caldrà repetir aquell final d'un 

 sonet d'Argensola, allò de por que este cielo azul que todos ve- 

 mos, ni es cielo... etc, donchs fins eJs nens el saben. 



Emperò, il•lusòria y tot, may deixa de mostrar-sens la volta 

 del cel ab tots sos variats aspectes, ab ses innombrables be- 

 lleses, tenyida cada dia ab pinzellades noves; il•lusòria y tot, 

 no deixem de parlar d'ella, la blava, l'estrellada volta, ni de 

 creure- ns abrigats per ella, que separa nostre petita terra dels 

 abims immensos del espay. La causa d'aquesta il•lusió tant 

 persistent, procurarem més endavant esbrinar-la: deixem 

 sentat, per ara, que cada nu veu la cúpola del cel desde les 

 primeres vegades que dirigeix la vista a la altura. 



Recordo, y cito aquest cas perquè potser després tindré de 

 retreure-1, recordo a unes criatures d'un poble del peu de 

 Montserrat, que alguns diumenges, armats de canyes llar- 

 gues, pujaven als turons més alts de la montanya y allà s'aixe- 

 caven, esforçant se, de puntetes, enlayre els braços y les ca- 

 nyes, pera veure si podien arribar a tocar aquell cel que, 

 desde baix, a frech a frech dels pichs veyan extendre-s. 



Veyem el cel: donchs el veyem de certa forma. Quina es 

 aquesta? Si fos el primer cop que'ns dirigíssim aquesta pre- 

 gunta y abans de contestar no contéssim fins a trenta, de se- 

 gur que li atribuiríem la de mitja esfera, qual centre ocupem 

 nosaltres; més si hi paréssim una mica l'atenció, ens dona- 

 ríem compte de que, inconscientment, li atribuim una forma 

 més aplanada: la d'un casquet esfèiïch, o potser, millor, la de 

 mitx elipsoide. 



Y senzillíssimes observacions ens ho acabarien de provar: 

 veyem les constel•lacions de molt major tamany aparent quan 

 són baixes que quan lluheixen aprop del zenit. Com que'ls 

 astrònoms han provat que dit tamany es sensiblement el ma- 

 teix en un cas y altre, hem de convenir en que suposem les 

 constel•lacions, y per consegüent la volta del cel, més lluny 

 de nosaltres a l'horitzó que aí zenit. A semblant conclusió'ns 

 porta'l fet d'aparèixer ordinàriament Ja lluna, al sortir y al 

 pondre-s, molt més grossa que quan la veyem a certa altura. 

 L'estrella polar, a Barcelona, està a uns 49° del zenit, y a uns 

 41° de l'horitzó; y sembla, al mirar-la, més lluny d'aquest que 

 del zenit: es que suposem, donchs, més aprop nostre l'arch 

 polar-zenit que la continuació del mateix fins a l'horitzó. 



Més cap d'aquests datos feya, per ara, falta: ens bastava 

 recordar a n'aquells nens que hem deixat dalt del turó, aban- 

 donant desil•lusionats el seu projecte de fer caure d'un cop 

 de canya alguna estrella, ni que fos la més menuda, pera re- 



