230 



maira akadunk. Ugyanezt állapítjuk meg, ha az ellenkező eljárást alkalmaz- 

 zuk, t. i. lia sós vízzel megtöltött petehüvelyeket lepárolt vízbe helyezünk. 



Ha azonban a petehüvelybe oldott fehérjét teszünk, akkor annak átha- 

 tolását nem fogjuk észlelni akár lepárolt vizet, akár pedig sós oldatot állítot- 

 tunk is azzal szembe. 



A fehérjencmii anyagok tehát a pergameiitszerü héj anyagán át nem 

 diffundálnak. Miképen áll azonban a dolog a frissen kiürített petéknél, hol 

 a rések nem kátrányanyaggal, hanem chalaza-állománynyal vannak beduga- 

 szolva, egy anyaggal, melynek diffundáló képességét megállapítani, a fejlődés 

 további menetére nézve igen fontos. Kísérleteimhez a Pristiurus-faj tojásait 

 vettem, melyek erre elég alkalmasaknak bizonyultak. 



A Pristiurus-tojásoknál levő rések 6 *'^ hosszú és 1 ''>%i széles nyílások, 

 melyek sűrű, majdnem szilárd fehérjével vannak bedugaszolva. Ezen anyag 

 választja el a tenger vizét a tojás belsejében levő hígabb fehérjétől, vagy más- 

 képen szólva, ez azon közvetítő anyag, melyen át a diffusiónak történnie kell. 

 A diffusióra alkalmas rések térfogata 24 D *«/^. 



Graham ^^ először figyelte meg azt, hogy a sókat fehérjenemű anyagok- 

 tól diffusio által el lehet különíteni és ennek okát az illető anyagok külön- 

 böző diffundáló képességében találta fel. Graham ezen állítását én is meg- 

 figyelhettem akkor, midőn a lepárolt vízbe helyezett Pristiurus-tojásból csakis 

 sók diffundáltak át, míg fehérje-anyagoknak nyomára sem akadtam. Ezen 

 alkalommal ép úgy mint vizsgálataim folyamában a fehérje-anyag megálla- 

 pítására a Hoppe-Seyler által ismertetett módszereket használtam.^-' 



Mielőtt ama okok felsorolására térnék át, melyek a jelen esetben a 

 fehérje diffundálását akadályozzák, szükségesnek tartom ama törvények rövid 

 ecsetelését adni, melyek erre vonatkozólag újabban több búvár, különösen 

 pedig Regéczi " vizsgálatai folytán felmerültek. 



Sókat tartalmazó fehérjenemü oldatokból a fehérjerészek hártyákon 

 azért hatolnak át nehezebben, mivel a könnyebben diffundáló részek (sók) a 

 nehezebben diffundáló részecseket (fehérje) ebben akadályozzák. Ennek foly- 

 tán a fehérje-anyagok áthatolását lassítani azáltal lehet, hogy azok oldatához 

 sókat adunk. Másrészt pedig kísérleti úton bebizonyítható, hogy fehérjenemű 

 oldatokból a fehérje részecskék nehezebben hatolnak át, ha azokkal szemben 

 sós oldatokat alkalmazunk. A diffusio gyorsasága azonban nemcsak ezen 

 tényezőktől, hanem a hártya, illetőleg a folyadékokat elválasztó közeg minő- 

 ségétől és a fehérje-oldat sűrűségétől is függ. Minél szegényebb valamely 

 folyadék fehérje -részecsekben, annál gyorsabban, minél gazdagabb, annál 



^^ Ueber die Diffusion von Flüssigkeiten. Liebig's Annalen. 77. Bd. Pag. 56. 

 ^^ Handbuch der physiol. und patliol. cliem. Analyse. Berlin 1875. Pag. 225. 

 ^" Beiträge zur Lehre der Diffusion von Eiweislösungen. — Archiv für die 

 gesammte Physiologie. 37. Bd. 9. Heft. 1884 Pag. 432. 



