237 



désének véghatárát a Eocky Mountains alja képezi s Canadában és feljebb 

 már egy faj sem él. 



Ha ez öt afrikai fajt Pepsiseknek nem tekintjük, akkor még százegy 

 faj marad, melyekhez én most 4í2 új fajjal járulok. Az itt leírtakon kívül 

 még több új faj is van gyűjteményünkben, melyeket egy, később megírandó 

 magánrajz számára tartottam fenn, ha ■ — mint reméllem — a bécsi, drezdai, 

 haliéi, berlini, leydeni és más múzeumi gyűjteményeket és külföldi" isme- 

 rőseim gyűjteményeit is, e czélra megkaphatom ; mint megkaptam eddig 

 Andeé Ödön gyűjteményét Beauneból, melyek között több új, vagy kevéssé 

 ismert fajt találtam, ki azoknak közzétételét barátilag átengedte, úgy, hogy 

 én ezekkel együtt természetben már mintegy 96 fajt ismerek. — A Nemzeti 

 Múzeum gyűjteményében eddig 75 faj van 1 78 példányban. Ez oly nagy 

 szám, melylyel Európában egy gyűjtemény sem dicsekedhetik; mert a 

 British Múzeumnak is csak 42 faja van e ritka s keresett állatokból ; tehát 

 épen annyi, mint a mennyi uj fajt én e dolgozatban leírtam. Pedig e 

 gyönyörű rovarok csak 1880. óta kerültek gyűjteményünkbe; előbb csupán 

 három fajunk volt öt példányban. Legnagyobb részét dr. Staudingbr drezdai 

 hírneves lepkésztöl szereztük meg, ki 1878-ban Budapesten létekor megígérte 

 nekem, hogy Hymenopterákat a világ minden részében gyűjtet számunkra; 

 szavát meg is tartotta, mert azóta minden évben kaptunk kisebb-nagyobb 

 küldeményeket, gyönyörű állatokat a világ minden részéből. — A Pepsiseket, 

 Staudinger egyenes utasítására, dr. Bendel gyűjtötte sok más szép fajjal 

 együtt Venezuelában és az Amazon folyam mentén, hol a bécsi Nattcreren 

 s az angol Bates- en kívül rovarász még alig fordult meg; néhány fajnak 

 pedig külföldi ismerőseim utján jutottunk birtokába. 



A mi az állatok életkörülményeit illeti, az eddig még csak fővonásaiban 

 ismeretes. Ezek szerint, úgy látszik, hogy rokonaikhoz, a díszdarázsokhoz 

 hasonlóan, ezek is mindnyájan a pókokban fejlödnek ki. Élelmüket a virágo- 

 kon keresik, ivadékaik számára pedig a nagyobb pókokat, főleg a madár- 

 pókokat (Mygale) vadászszák. A nőstény minden egyes pókba, miután előbb 

 azt többszöri szúrásával megbénította, egy-egy petét helyez s csekély mély- 

 ségre a földbe ássa. A darázs kikelő és gyors növésű lárvája a pók testét 

 néhány nap alatt egészen fölemészti s aztán több-kevesebb idő múlva bábbá 

 alakul; de hogy évenkint egy vagy több nemzedéke jelenik-e meg, azt még 

 biztosan nem tudják. A táplálék nagysága jelentékeny befolyással van a 

 darázs fejlődésére s azért ezek nagyságban nagyon változók. — Hogy e nagy 

 es erős állatoknak a szúrása mennyire fájdalmas lehet, az abból következ- 

 tethető, hogy a Fi'psis Reaumuri-t, mint Burmeister írja, az argentini 

 köztársaságban a nép is jól ismeri s matacaballosnak, lógyilkosnak hívja ; 

 azt tartván róla, hogy fulánkjával képes egy lovat is agyonszúrni, a mi min- 

 denesetre túlzó állítás. De hogy a szúrásuk valóban mennyire fájdalmas 



Természetrajzi Füzetek. IX. köt. 



17 



