28 



A KAECSÚ OLLÓS RAK ÁGAS OLL(WAL. 

 (Astacíis leptodacti/lus Esch.J 



Közli Dr, Károli János. 



Kevés laicus s nem minden halász tudja, hogy folyóink lakója, a rák, 

 úgy a mint az magyar vizekben tenyészik, könnyen megkülönböztethető 

 két fajhoz tartozik, u. m. Astacus íinviatilis (Eondel) a széles ollóval és 

 A. leptodactylus, a keskeny, karcsú ollóval. Az utóbbi a fekete tengert lakja 

 s felvándorol azokba a folyókba, a melyek e tengerbe szakadnak ; meddig 

 hatol ? ez nincsen eldöntve. Nálunk gyakori a Dunában és a Tiszában ; s 

 múzeumi példányok szerint a Balatonból is ismeretes lett. Vajon a fekete 

 tenger medenczéjébe siető folyóinkban mennyire hatol '? előfordul e a Maros- 

 ban, Vágban, Garamban ? a Tiszában, Dunában mennyire hatol éjszak felé ? 

 e kérdésekre még nincsen feleletünk. Azt azonban tudjuk, hogy déli Oroszor- 

 szágban előjön, hol EscHHOLTZ felismerte és leirta ; hogy tehát azon jellemző 

 állatsort szaporítja, a melyet déli Oroszországgal közösen birunk ; de tovább 

 nyugot felé már hiába keresünk. A nemzeti múzeum egyik példánya igen 

 nevezetes u. n. per excessum elfajulást mutat, mely a bal ollónak mozgat- 

 ható úját illeti. Ez az új szarvasagáncs módra három ágra oszlik s az ágak 

 egyenként is alig engednek valamit egy rendes új erejének; közös tövük 

 aránylagos vastagságú. Ilyszerü elfajulásról a n. múzeum aránylag gazdag 

 irodalma nem emlékezik s a jelen eset aligha nem egészen új jelenség a 

 per excessum elfajulások történelmében. Az erős helyrepótlási képesség 

 (reproductió), mely a rákféléknél oly feltűnően megvan, az itt tárgyalt elfa- 

 julásnál nem szerepelt, mert a két olló más különben egyenlő erejű, holott 

 ismeretes tény, hogy az elvesztett helyén helyrepótolt olló, mindenkor 

 kisebbre fejlődik. Kis figyelemmel a laicus, a halász is, megszolgálhatja a 

 tudományt. Ha t. i. a két fajt megkiüönböztetni igyekszik, adatot nyújthat 

 az Astacus leptodactylus elterjedéséhez, ha pedig a leírotthoz hasonló elfa- 

 julásokat észreveszi s az illető helyre beküldi, adatot szolgáltat az elfaju- 

 lások ismeretéhez. 



A földirati elterjedés kérdése két oknál fogva érdekes; már mint 

 egyszerű tény is: de legfőképen azon észleletek szempontjából, a melyeket 

 orosz búvárok tettek. Az Oroszország területén folytatott megfigyelések 

 arra a tényre látszanak bizonyos világosságot vetni, hogy t. i. az Astacus 

 leptodactylus csak az újabb korban kezdett terjeszkedni s mind tovább és 

 tovább hatol a folyamrendszerbe ; a hova pedig felhatol, ott a voltaképeni 

 folyami rákot kiküszöböh, annak helyét foglalja el, elannyira, hogy a közön- 

 séges rák, helyen közön a ritkaságok közé kezd tartozni ! Itt tehát ugyan- 

 azon jelenséggel találkoznánk, a melyet a két patkányfaj (Mus rattus és 

 decumanus) továbbá a két «sváb» (Blattá germania és Periplaneta orienta- 



