És ha egy nép tudományos törekvései körül sokan találkoznak, kik 

 mécset mécsre gyújtanak, oly fény keletkezik, mely messze hat. E nép 

 észrevétetik, tényezővé válik a mívelödés terén, megszerzi a létjogot a 

 népek nagy családjában ; végzi missióját úgy be mint kiféle. 



Az elismert culturnépek vetekednek is az elsőbbség pálmájáért, mert 

 érzik fontosságát. Tudják, hogy az emberi nem nagy mozgalmában a nem- 

 zettestek úgy viaskodnak a létért, mint viaskodik ugyanezért az egyén a 

 nemzet körében. Tudják, hogy ez az a létért való nagy küzdelem, mely a 

 tétlenséget kizárja, mely tények nem pedig érzelmek után ítél és becsül. 

 Tudják, hogy ez a haladás útja, mondhatnám módszere. Tanúi is vagyunk 

 egy nagy versenynek, mely eredményeiben üdvös ; mert a míg egyfelől 

 folyton tágítja a tudás birodalmát, másfelől folyton foglalkoztatja a szelle- 

 meket, ruganyosságot, élénkséget önt beléjök, ösztönöz, serkent, erösbíti 

 a kölcsönösség érzetét; oly erőket nevel, a melyek «nonum prematur in 

 annum» aranjanondás szellemében, a munkában élvezetet, a munka vál- 

 toztatásában pihenést találnak. 



Mi magunk még messze állunk ezektől ! Vádolhatjuk a multak nyű- 

 gét, az idők súlyát; de egy része bizony már rajtunk is múlik. 



Szeretünk a csillagok után nyúlni, kis munkának nagy feneket kerí- 

 teni , kelletén túl neki gyürkőzni. Nehéz emeltyűvel dolgozunk ott is, 

 a hol egy könnyed, friss kézmozdulattal — és időt nyerve — boldogul- 

 hatnánk; már pedig épen úgy, a miképen az anyagiak terén az «idő pénz» 

 akként a szellemiekén az «idő intellectuális érték». 



Ügy dolgozunk mi néha, mint az a bizonyos gazda, ki kézzel szemeli 

 a búzát, a helyett hogy a rostához folyamodnék. 



Hogyha — főképen a tapasztalati tudományok terén — a cultur- 

 népek működésére figyelünk, ott is meglátjuk a könnyebb szemet, sőt még 

 a polyvát is ; és meglátjuk, hogy a súlyos szem az erélyesen alkalmazott 

 rostából kerül ki. 



Es ez az emberiség gyarló voltánál fogva nem is lehet másképen. 

 Jó lesz ezt minékünk tudni és megszívelni. 



Ezek után jogosan felötlik a kérdés : mit akarhatnak végtére is a 

 magyar nemzeti múzeum által megindított ((Természetrajzi Jihetelí» ? 



Annyi világosságot kisugározni, a mennyi tehk; annyi erőt kifej- 

 teni, a menn3á van; az intézet missióját a nemzet felé is irányozva, kifelé 

 az őszinteség alapján állást foglalni, nyíltan, határozottan, tettek által, 

 olyanok által a minők telnek. 



Más feladat nem is képzelhető. 



Közelebbi meghatározását e feladatnak és illetőleg iránynak, magá- 

 ban véve már az a munkálkodás is adja, a melyet a ma már létező, feladat 

 szerint közelről rokon intézményeink teljesítenek. 



A magyar tudományos Akadémiának, mint legmagasabb intézmény- 



