az imént kifejtett irányt és szempontokat eltéveszteniük nem szabad ; igj 

 a u Természetrajzi füzeteknek)) sem, a melyek a szellemi élet azon köré- 

 ben, melynek művelése korunk íojellegét képezi, állást foglalni törekednek. 



A természetrajzi szakok mívelésének fontossága nem szorul indoko- 

 lásra : egész lételünkkel a természethez vagyunk fűzve, s eszerint a termé- 

 szet ismerése legközelebbi érdekünk. 



Lássuk, hogyan állunk ezekkel a magunk körében ? 



Közintézeteink, szakférfiaink nem egy gyűjteménye tele van följegy- 

 zésre méltó dolgokkal, megannyi kövei, a melyből tudományosságunk 

 csarnokának egyes oszlopai épülhetnek. Azon csarnokot értem én, mely 

 nemcsak tündököl, hanem éltető meleget is áraszt. 



De e kövek némák, lappangók, faragatlanok, vagy szétszórtak; s a 

 csarnok így csak puszta terv. 



Már pedig csak a kész csarnokból indulhat mind az, a mi a tudo- 

 mányt előbbre viszi, mi nyomot hagyva, hatást gyakorolhat az egész 

 nemzet mívelödésére is. 



És hogyha e csarnok jól van építve, akkor legmagasabb pontja biztos 

 támaszt nyújt annak is, a ki a megbizonyítható tényeken túl már a fölte- 

 véshez folyamodik — ez az elmélet ; és a csarnok zöméből telnie kell az 

 ismeretek abéczés könyvének, épen úgy, mint a szakkönyvnek is — ez 

 a gyakorlat. 



E csarnok nem tűri az idegen cziczomát. Alapjától csúcsáig magán 

 kell, hogy viselje a nemzeti szellem bélyegét : csak így felelhet meg hiva- 

 tásának, és csak magunk építhetjük ilyennek. 



A lappangó, néma, szétszórt adatoknak azért napfényre kell jutniok ; 

 ezek, bár porszemenként is, meg kell, hogy alkossák előbb a követ, utóbb 

 a csarnokot. 



A feladatnak e része a magunk körére czéloz. 



A második rész kifelé kell hogy hasson; és hogy ez lehetséges 

 legyen, szabadulnunk kell ama bizonyos elzárkózástól és nehézkességtől, 

 a melynek eddig legtöbbször és úgy vallottuk kárát, hogy fáradsággal és 

 jól végzett dolgainkkal is észrevétlenül maradtunk ott, a hol érvényre- 

 jutásunk nagyon is érdekünkben áll : a culturnépek előtt. 



Az elsőbbségtől, bármily jogunk lett volna is reája, legtöbbször elestünk. 



Már pedig az elsőbbség kérdése nemcsak személyes érdek, mert ennél, 

 sokkal több. 



Az első közlés a fáklya, vagy legalább is a pislogó mécs, mely egy 

 ismeretlen térre veti a világosság első sugarát; e világosság nyomán 

 halad a vizsgálódás ; ez éleszti a lángot, s mind jobban világítva, felde- 

 ríti az ismeretlent. 



Newton látja az alma esését, a tényhez fűzött eszme az első fény, 

 melv az Universum mozgásának törvényeihez vezetett ! 



