71 



okot adott ; lényege az, liogy a mükifejezések vagy szavak (termini tecb- 

 nici) magyarítása kivánatos, a neveké — tehát a nomenklatúráé — nem 

 kivánatos. 



Azoknak, a kik a nyelvkérdés fölvetése ötletéből itt-ott az Akadémiát 

 is beleszőtték , teljes megnyugvásukra szolgálhat az, hogy e részről a 

 műszavak helyes alkotását semmi akadály sem fenyegeti ; de sőt, a mint 

 azt alább majd kifejtjük, ott az eljárás szabadsága mellett még segitséget 

 is találunk. 



De vegyük előbb a második végletet, 1. 1. a ráza tabulát azokra nézve, 

 a mik már meg vannak. Ha e tabulát megcsináljuk, rögtön, minden átme- 

 net nélkül, akkor — ez meggyőződésünk — nagy bajt okozunk, a melj'et 

 tudománj'os életünk nem egy szaka súlyosan megsinylene. Sokat kellene 

 megakasztanunk, a mi tárgy szerint jó, hasznos és szükséges s csak azok, 

 szerint a kifejezések szerint, a melyekkel tárgyaltatik — mondjuk — visz- 

 szatetsző. E visszatetsző, a nyelv szellemét, szabályait s az ép nj^elvérzéket 

 sértő dolgok közé tartozik a leiró természetrajzi értekezésekbe letett szá- 

 mos műszó, különösképen pedig egy sereg név, mely a mily mértékben 

 nem jellemzi a tárgyat, a melj-re alkalmaztatott, amily mértékben semmit 

 sem mond, oly mértékben hibás alkotású is. 



Itt, nézetünk szerint, mindenekelőtt arról kell gondoskodnunk, hogy 

 a baj toválihterjedését megakaszszuk s azután — úgy a mint az irodalmat 

 tovább fejlesztjük — lassanként kiküszöböljük. Ha másképen járunk el, 

 fejünkre idézzük a viszketeget a sértett hiúságot, s ki tudja még mit s ezt 

 megsim^li az ügy. 



Azoknál a természetrajzi alszakoknál, a melyeknek irodalmi feldol- 

 gozása még csak folyamatban van, a műszavak és münevek tekintetében 

 szabadon rendelkezhetünk ; s a midőn itt helyesen járunk el, ennek jó 

 visszahatása lesz azokra az alszakokra is, a melyek a műnyelv dolgában 

 gyengén állanak. Ez kétségtelen, s most csak az a kérdés : miként járjunk 

 tehát el ? 



Nem egyszer úgy tapasztaltuk, hogy természetrajzi, még jobb irók 

 is _ jobbak a szakértelem tekintetében — azt hiszik, hogy irói reputá- 

 cziójuk nagy csorbát szenvedne, mihelyt pld. a nyelv dolgában más ember 

 vagy épen valami illetékes fórum tanácsával élnének. Ez a merőben hamis 

 hit azután arra vitte őket, hogy valamiképen kierőszakolják önmagokból 

 azt, mit erőszakolni nem szabad, a mit csak alapos ismeret segítségével 

 lehet megoldani. 



E hamis hitről le kell tennünk; keresnünk kell a nyelvészek taná- 

 csát, útbaigazítását, mert a tapasztalás bizonptja — s nagyon természetes 

 is — hogy van köszönet benne. Keresnünk kell e tanácsot annál is inkább, 

 mert szakirodalmunk s vele nyelvünk is fejlődő félben van ; alapokat 

 rakunk le, a melvek a leggondosabb eljárást megkövetehk. No, és bár mily 



