72 



erősek legyünk is si3eciális szakunk dolgában, a nyelvészdt nem szakunk, 

 reászorulunk a nyelvészre épen úgy mint ö reánk. 



Mondjunk tehát valamit a gyakorlati eljárásról is, szóljunk példával, 

 mely előttünk van. A midőn a k. m. Természettudományi Társulat Pethö 

 (akkor még Petrovics) Gyulát Cotta geológiájának lefordításával bizta 

 meg, műkifejezésekröl kellett gondoskodni s a dolgot úgy oldották meg, 

 hogy egy megfelelő vegyes bizottságot alakitottak, a melybe P. Tewrewk 

 Emil tanár mint nyelvész tartozott. A dolog igen simán ment, mert a hol 

 a szakemberek szókészlete már kifogyott, ott a nyelvész még mindig 

 győzte; s ha a viszonyt, a melyre műkifejezés kellett, jól akár rajzban is 

 megmagyarázták a nyelvésznek, ez mindig tudott alkotni. 



Ennek az ép oly egyszerű, mint gyakorlati eljárásnak, mely senkinek 

 reputáczióját nem sértette, a földtani irodalom néhány talpraesett műszót 

 köszön. 



Ezt az eljárást mindig ismételhetjük. A ki figyelemmel kiséri azt az 

 élénk mozgalmat, a mely főleg a «Nyelvőr» megindulása óta keletkezett, 

 láthatja a kincseket, a melyeket e mozgalom összegyűjt ; tudhatja, hová 

 forduljon véleményért, tanácsért, útbaigazításért. Sem az egj^es buzgó 

 nyelvész, sem az Akadémia nyelvtudományi bizottsága visszautasítani nem 

 fogja; sőt ellenkezőleg, szívesen közreműködik. 



Az Akadémia osztálytitkárától Dr. Gyulai Páltól tudjuk, hogy a 

 nyelvtudományai bizottság minden beküldött jegyzékről véleményt mond, 

 mihelyt az illető iró akár Írásban, akár élőszóval, akár más szaktárs által 

 megadja vagy megadatja a kellő felvilágosítást : mire keres műkifejezést ? 

 Evvel bátran élhetünk, sa «Természetrajzi Fíízetekt» szerkesztősége' 

 mindenkor a legnagyobb készséggel elvállalja a közvetítést. 



Ezek mind jobbadán a műnyelvre vagyis a terminológiára vonatkoz- 

 nak s hátra vannak még a nevek, a nomenklatúra, a melj^ekre némelyek 

 súlyt fektetnek. Erre nézve az Akadémia nyilatkozott s nekünk kevés mon- 

 dani valónk van. A szakemberre nézve csak a voltaképení tudományos 

 név bír becscsel, mert ez kalauzolja végig az illető tárgyakon, ezeknek 

 világ irodalmán; más név neki felesleges. De ez a dolog kissé változik, 

 mihelyt a szellem mindennapi kenyerét sem felejtjük ki. 



A szó legszorosabb értelmében vett szakirodalomból telnie kell — 

 a mint ezt az első füzet megnyitó szavaiban érintettük — az ismeret abé- 

 czés könyvének is ; ez a forrás, a melyből egykoron a tankönj^v-szerkesz- 

 töknek meríteniök kell. Itt már a tárgyaknak az anyanyelven való elneve- 

 zése igenis lényeges egy dolog, mely előtt szemet hunynunk nem szabad. 

 E nevekre nézve két forrást ismerünk : az első a népnyelv maga — melyre 

 mindjárt reátérünk, a második a helyes alkotás, a melyet a tudományos 

 név etymologiai megfejtése alapján végezhetünk ; de melyet csak akkor 

 szabad végeznünk, a mikor lehetséges a nyelv szabályát, szellemét meg- 



À 



