73 



Őrizni s a megalkotott névvel valósággal azt kifejezni, a mi az elnevezett 

 dologra nézve jellemző, vagy erre egyáltalában világot vetni képes. Ezt 

 azután túlhajtani nem szabad, mert a sok névre semmi szükség sincsen, 

 lévén a tankönyvek szerkesztésénél irányadó, hogy inkább kevesebbet s 

 csak a valóban jellemzőt magyarázzák minél behatóbban. A magasabb 

 oktatásnál czélt érünk a tudományos nevekkel is. 



Most tehát még a nép száján forgó nevek volnának hátra. Itt min- 

 denekelőtt gyűjteni és distinguálni kell. Hogy főleg a distinguálás mit 

 jelent, ezt magyarázza meg Dr. Horváth Géza jó barátunknak az a levele, 

 a melyben — többek között — erről is elmélkedik. Azt mondja: 



«Abban egyetértünk, hogy a magyar állatnevek alkalmazására és 

 használatára nézve mindig csak a népnyelv lehet irányadónk. Sőt vélemé- 

 nyem szerint csak az a magyar állatnév birhat létjoggal, melyet egyszer- 

 smind a nép is használ, és a melyet magyar irók a nép ajkáról lestek el; 

 mig a mesterségesen faragott nevek talán kivétel nélkül elvetendők. Van- 

 nak azonban esetek, hogy a nép valamely nevet vidékenként hol más más, 

 hol pedig több állatra vegyest alkalmaz. Ilyen esetekben tehát a népnyelv 

 tényleg megszűnik kalauzunk lenni s ilyenkor egészen az iró belátásától 

 függ, hogy melyik nevet, melyik állatra alkalmazza. Kívánatos azonban, 

 hogy az irodalmi nyelv ne essék ugyanazon hibába, a melyben a népnyelv 

 szenved, s hogy ennélfogva a kétes kifejezések használata szabatosan meg- 

 állapittassék. E részben pedig — szerintem — már csak az elsőbbség elvé- 

 nél fogva is okvetetlenül a régibb Írókat kell követnünk. Az első magyar 

 állattani iró, ki a LiNNÉ-féle rendszer s a binaer nomenklatúra keretében 

 dolgozott, Földi János volt. Földi, kinek tőrül metszett magyarsággal 

 Írott állattana 1801-ben jelent meg, és ki — mint munkájának előszavában 

 említi — a magyar állatneveket 15 éven át gyűjtögette, gondosan alkal- 

 mazta e neveket, s így bizton követhető. » 



Bizonyára jobban tudunk örvendeni az e szavakból kihangzó hatá- 

 rozott purizmusnak, mint azoknak a merényleteknek, a melyek «nyelv- 

 fejlesztés és bővítés» czíme alatt épen a nyelv és megérthetés rovására 

 elkövettettek. 



Ép így vagyunk ezekkel nemcsak a leiró állattanban, hanem a leíró 

 természetrajz többi szakaiban is. 



Ezekben, úgy hiszszük, kifejtettük a ^^Természetrajzi Füzeteh) állását 

 a műnyelv kérdésében s avval rekeszthetnők be sorainkat, hogy hát tessék 

 hozzánk szegődni, s nincsen szolgálat, a melyet megtagadnánk, a midőn 

 látjuk, hogy a ki tőlünk várja, velünk egy irányban halad is. 



De van még egy pár szavunk, a melyek a szó- és névgyüjtésekre 

 vonatkoznak. 



A megállapítás, hogy ez vagy az a szó, név ezt és azt jelenti vagy 

 jelöli, már magában véve is becses vívmány; de rejhk benne más, még 



