152 



VÉGLÉNTTAN. PEOTISTOLOGIA. 



E rovat megnyitása alkalmából hue adjuk Dr, Entz Géza barátunk beve- 

 zető szavait amint követ4íezik : 



«Midőn először használom irodalmunkban a véglény kifejezést, nem mulaszt- 

 hatom el az ezen kifejezéshez kapcsolt fogalmat körvonalozni. 



«A természet azonban oly észrevétlenül emelkedik a léleknélküli tárgyaktól 

 az élőlényekhez, hogy a szakadatlan sorozatban lehetetlen meghatározni, hol vau 



a két csoport közti határ s hogy hová tartoznak a közepett álló tárgyak. 



A növényektől az állatokhoz vezető átmenet pedig szintily szakadatlan : vannak 

 ugyanis tárgyak a tengerben, melyekről kétes, váljon állatok-e inkább, vagy 

 növények ?» Ezek olvashatók Alistotelesnek az állatok históriáját tárgyaló 

 munkájában (V. ö. az Aurert és WiMMER-féle görög-német szövegű kiadást, 

 Aristoteles Thierkunde. II. Bd. Leipzig. 186S. VIII. 1, p. 113.), s amit a nagy 

 stagirai ezelőtt több mint kétezer évvel mondott, azt ismereteinknek jelenlegi 

 aránylag magas állása mellett is lényegében helyesnek kell ismernünk. Az élő 

 lényeknek külön állat- s külön növényországba való beosztása merőben mestersé- 

 ges, amennyiben a legalsóbb lények sorozata észrevétlenül vezet az egyik ország- 

 ból a másikba. Ezen napjaink minden illetékes búvára által egyhangúlag osztott 

 felfogásból kiindulva s annak határozott alakban való kifejezésére több tekinté- 

 lyes természetbúvár az állat- s növényországot összekapcsoló lényeket külön köz- 

 vetítő csoportba, országba foglalja. Miután Bory de Saint-Vincentnek 1826-ban 

 felállított s a némüeg regényes hangzású Régne psyhodiaire névvel jelelt közvetítő 

 országa senki által sem fogadtatott el s jóformán feledékenységbe ment, az utolsó 

 időben ismét többen nyilatkoztak a közvetítő ország megkülönböztetése mellett : 

 ilyen a szervezeteknek Hogg által Regnum primigenum, vagy Protoctista névvel 

 jelelt csoportja (Edinb. new. Philos. Journ. N. ser. vol. XII. 1860.) s ugyancsak 

 a közvetítő lények számára használja Owen, a Siebold által ugyan már 1845-ben, 

 de más értelemben vett Protozoa (Palaeontology. 1862.), Wilson és Cassin pedig 

 a Primalia kifejezést (Proced. Acad. nat. se. Philad. 1863). Mindezeknél nagyobb 

 nyomatékkal nyilatkozik a közti ország megkülönböztetése mellett Haeckel, ki a 

 közvetítő Protistaországhan a következő csoportokat különbözteti meg : 1 . Spon- 

 giae, 2. Nectilucae, 3. Ehizopoda, 4. Protoplasta, 5. Moneres, 6, Flagellata, 

 7. Diatomeae, 8. Myxsmycetes (Generelle Morphologie der Organismen. I. Bd. 

 Berlia. 1866. p. 215.), ezekhez sorolja később a CiENKOwsia által felfedezett 

 Labyrinthuleae csoportot (Natürliche Schöpfungsgeschichte. Berlin. 1868. p. 

 334-.) s a sajátságos Volvox-szeru sejtcsaládot képező Magosphaera planula által 

 képviselt Catallaktákat (Studien über Moneren und andere Protisten. Leipzig. 

 1870. p. 137.), míg a szivacsokat, mint csírlemezekkel bíró valódi állatokat, a 

 mészszivacsokat tárgyaló nagy monographiájában (Die Kalkschwämme. I. Bd. 

 Berlin. 1872. p. 458.) az íírbelűek (Coelenterata, illetőleg Zoophyta) közé iktatja. 

 Ami az ázalagokat illeti, ezeket Haeckel kezdetben, miután szervezetüket téve- 

 sen fogta fel, az ízeit állatok (Articulata) törzsének legalsó lépcsőjére helyezé 



