159 



lehet eldönteni, váljon ezen gyöklábú az Euglyphák, vagy inkább a Pleuro- 

 phrysek közé sorozandó-e? Mindezeket tekintetbe véve, a legnagyobb való- 

 színűség szól a mellett, hogy a gyöklábúak tokjába épített, szabálytalan 

 alakú kova-lemezkék épen úgy kiválasztatnak, mint az Euglyphák és 

 Trinemák szabályos pikkelyei, vagy táblácskái. Ha tekintetbe veszszük 

 még, hogy a víz kis mennyiségű kovasavat mindig tartalmaz oldott álla- 

 potban, nehezen lehet azon felfogás jogosultságát kétségbe vonni, hogy a 

 gyöklábúak a lúktetö űrcséik által kiürített vízzel együtt folytonosan ko- 

 vasavat is ürítenek, választanak ki, mely a vízzel együtt a tok állományába 

 ivódván, itt lassanként kiválik, talán a kristályosodás egy neme útján s 

 igen valószínűleg a tok alaphártyájának szerkezetétől függ a kivált kova- 

 savnak, mint például az Euglyphák- es Trinemáknál egészen szabályos, 

 vagy, mint a Difflugiáknál s Pleurophryseknél szabálytalan alakja. 



Maga az óvatos gyöklábú többnyire a tok hátsó részében gömbbé 

 húzódva s csak ritkán található kinyújtott állapotban, ez esetben testének 

 hátsó gömbölyödött része a tok fenekét vagy annak egyik oldalát több- 

 nyire egészen megfekszi, mellső részéből pedig egy csapalakú nyúlvány 

 nyomul a tok nyakába annak szájadékáig (IX. 2. 3. 4.), melyből rendesen 

 csak kevés, 1 — 3 álláb indul ki ; ezek karcsú, hengeres, tompán végződő, 

 szemcsétlen s el nem ágazó fonalak, melyek igen lomhán nyúlnak s rövi- 

 dülnek meg, néha jobbra-balra ingadoznak, néha ívelten meghajlanak, a 

 rokon édesvízi gyöklábúak állábaihoz képest szokatlan merevségüek s élén- 

 ken emlékeztetnek az Acineták szívólábaira. A testnek gömbölyödött hátsó 

 részéből néha rövid állábszerű nyúlványok indulnak ki, melyek azt, mint 

 számtalan más tokot lakó gyöklábúnál a tokhoz rögzítik, máskor ily nyúl- 

 ványok átfúrják a tok falát s merev fonalakként messze kiállanak (I. 4.) 

 ugyanezen feltűnő jelenséget, t. i. a toknak állábak általi átfúratását több- 

 ször észleltem az édes vízi P. sphaericánál, melynek a tokot átfúró ál lábai, 

 mint valamely Actinophrysnél, gyakran az egész felületből sugárzanak szét. 



A Pleurophrysek tokba zárt testéről eddigelé, miután a toknak sűrűn 

 álló kova-lemezkéi a betekintést igen megnehezítik, csak kevés részletet 

 ismerünk. Schulze E. F. a P. fúlva-, P. compressa és P, lageniformisnél 

 a test hátsó részében egy világos foltot különböztet meg, melynek alakját, 

 nagyságát s helyzetét véve tekintetbe, hajlandó azt magnak tartani. 

 A P. Helix tokjának kova lemezkéi soha sem állanak oly sűrűn, hogy a 

 tokba való betekintést megakadályoznák s ezen kedvező körülmény lehe- 

 tővé tette a gyöklábunak tokba zárt testét kívánatos pontossággal tanul- 

 mányozhatnom. A színtelen plasma hátsó részében egy szép, nagy, világos 

 magot tartalmaz, melyben aránylag nagy, erősebben fénytörő, majd szem- 

 csétlen, majd apró szemcséjű, kissé szürkés magtestecs foglal helyet. 



Mint a Cyphoderiák- és Euglypháknál, úgy a P. Helixnél is erősen 

 fénytörő, durvább rögöcskék által képezett sötét öv a világos plasmát 



