209 



Megengedem, hogy ez az állítás kissé kötekedő színben tűnik fel, de 

 csak látszólagosan, mert valójában igaz. 



A német természetrajz állattani része visszavezethető az ősrégi 

 GESSNER-töl a modern BREUM-ig, a régi Iíösel « Belustigung »-jaitól a modern 

 anal^'ticusokig ; a mód, a melyben tárgyaltatik fölér Darvin merész inter- 

 pretátoráig, Haeckel ERNŐ-ig, s ama mély, speciíicus német kedélyességig, 

 a melylyel Baldamus legújabban madármeséit írta, melyek, noha valódi 

 mesék, mégis igaz természetrajzi alapra vannak fektetve. Ezt úgy neve- 

 zem, hogy minden német mívelődési igény, megkapja a maga könyvét, 

 mindig a német szellem forrásából merít, e szollem pedig százados fejlődés 

 eredménye, eredménye annak a szemlélődési sajátosságnak, mely a német 

 typus természeti tulajdona. A francziáknál, angoloknál, svédeknél ez épen 

 így van. 



És ha most a magunk tűzhelyén tartunk szemlét, vájjon mit látunk? 

 Azt találjuk, hogy ezelőtt egynehány évtizeddel, a midőn t. í. a ma- 

 gasabb mívelődés mellőzhetetlen szükségessége általános meggyőző- 

 déssé vált , a múlttal , fejlődéssel bíró más irodalmi szakok terén 

 classicusaink és herosaink támadtak, akkor akadtak hangoztatói 

 a természetrajznak is, akadtak mívelöi , kiknek szorgalma, jóindu- 

 lata előtt készséggel kalapot emelünk — — de tagadjuk azt, hogy 

 az irányt eltalálták, a nemzet szükségeit ismerték s így kielégítették, hogy 

 ebben az irányban egyáltalában számbavehetőt létesítettek volna. Minden 

 fejlődés, átmenet nélkül beléugrottak az analyticus methodus rideg száraz- 

 ságába, űzték a dolgot azon a magaslaton, a melyre mint egyének fölver- 

 gődtek, minden tekintet nélkül arra, hogy még más missiójuk is volt, az, 

 hogy magára a nemzet közmívelödésére hassanak. így történt az, hogy 

 az egyesek évtizedeken át folytatott ilyszerű működése, bár mily gondos 

 es fáradságos volt is, a nemzet értelmi tovafejlődésére nézve meddő maradt. 

 Avval vigasztalták magokat, hogy majd az utókor hasznát veszi működé- 

 süknek ; de valójában úgy jártak mint az az atj^a, ki a legmagasabb mathe- 

 matikai problémák megfejtésével foglalkozik, hiszi, hogy ha ennek majd 

 hasznát veszi, de e íiut elfeledi megtanítani a számok ismeretére, tehát az 

 elemi dologra mint alai^föltételre. Minthogy befelé semmi hatásuk nem 

 volt, kerestek kifelé s itt ott meg is találták : diagnosisaik — néha nagyon 

 is kicsinált utakon — a külföldön figyelembe vetettek s ez hirdettetett a 

 legnagyobb dicsőségnek ily czím alatt: «íme, a külföld is elismerte!» Itt 

 azután csak az volt a rendes baj, hogy a külföld ezt ritkán, nagy ritkán 

 vette a tiutfij/dr mívelődés produetumának — kivált ha az író neve nem 

 volt magyar — s így csak az egyén jutott érvényre, a nemzeten rajta maradt 

 a barbárság gyanúja e téren is, egészen a legújabb időkig. így tehát befelé a 

 liatás elmaradt, kifelé nem használt a nemzetnek, meglehetősen közönbös volt. 



A nuigyar igény kielégítését a nyelvben vélték elvegezni s azon 



