210 



kezdték, hogy a nyelvet alapjából kiforgassák, a már úgy is föl nem erhetöt 

 teljesen érthetetlenné tegyék. Meglett a hirhedt műnyelv története. 



És azután jöttek a tankönyvek szegény írói. A korszellem, a többi 

 szakok haladása, a kényszerítő szükség alapmüvek, források kutatására 

 szorította őket, oly forrásokéra, a melyekben a mívelödés minden igénye 

 kielégíthető lett volna : magyar szellemet, szemlélödési módot tükröztető 

 források kutatására, melyek — — nem léteztek seholsem ! Kénytelenek 

 voltak idegen szellemű míivek átültetéséhez folyamodni. De vájjon hány 

 ismerte közülök a nemzet valódi igényeit, hán}' volt képesítve arra, hogy 

 az idegent nemzeti szellemben átültesse, átgyúrja "? A legvilágosabb feleletet 

 megadja az az ignorántia, mely némely szakok terén még ma is észlelhető, 

 és az a tanító, ki bizonyos előadásoktól irtózott. 



Nos, mi dolog az hát avval a nemzeti szellemmel, mely még a szak- 

 míívekbe is tartozik ? mi dolog az a szemlélődés sajátosságával, mely nem 

 minden nemzetnél egyforma ? 



Szól ez hozzánk azokból a művekből, melyeknek írói magukon visel- 

 tek nemzetök typikus sajátságait s első sorban, öntudatosan a nemzetnek 

 dolgozva, benne és általa lettek «híresekké» ; azokéból is, a kik a nemzet 

 szellemébe behatolni igyekeztek. 



Egy és ugyanazon dologra a józan, gyakorlati angol azt mondja : «ez 

 így van!» A franczia fölkiált : «íme!» A német azt mondja: «merkwürdig!» 

 — Az angol beéri a dolog egyszerű tárgyalásával, annyit von ki belőle, a 

 mennyi biztosan kivonható ; a franczia keresi a frappánsat is ; a német 

 okoskodva csodálkozik. 



Szól ez hozzánk a gyermek dadogó' kérdéséből, amidőn a német gyer- 

 mek a seregélyre mutatva kérdi apjától : «Vater, wie heisst der Vogel?» s 

 az apa feleli : «Mein Kind, das ist der Staar». A magyar gyermek pedig 

 azt kérdi : «Apám, miféle madár ez?» s az apa azt feleli első sorban: «Mezei 

 madár, seregélynek hívják.» 



A német azt mondja a Plataleáról: «Das ist die Löfí'el-f/av/.s», a fehér 

 szjnre és széles csőrre építve a fogalmat, tehát mit sem törődve az elhatá- 

 rozó é/eímócZfZrt/; a magyar azt mondja: «Az a kanalas-gém», tehát nem 

 zavartatja magát a csalékony külszín által, hanem az elhatározó lábalkat 

 és az életmód segítségével eldönti helyesen. 



A kinek valaha módjában állott — még a hajdani Tisza-mocsarak 

 idejében, a midőn ott csak úgy njáizsgött a vízimadár — a halászok, révé- 

 szek és vadászok madárismeretéhez folyamodni, az kettőt tapasztalt : hogy 

 a rokon alakokat sem tévesztették össze, s hogy mindig az (■létmódból merí- 

 tették a megkülönböztetést, melyet azután a hanggal s csak utolsó sorban 

 a külszínnel támogattak. Ezek az egyszerű, bizonyára typikus magyar- 

 emberek egytől egyig valóságos biológiai tehetséggel bírtak, mely a szak- 

 embert meglepte, bámulatra ragadta. 



