213 



op fejlődés az intensiv irányhoz van kötve s ha ez ip;azi, melyre ható, akkor 

 a messzire, tágas körre vah) kihatás önlvént bekövetkezik. 



Ebben a tekintetben az egyén nem különbözik a társadalomtól, az 

 egyikben van foglalva a másiknak képe, az egyik tükre a másiknak, — 

 igen természetesen is, mert az egyénekből alakúi a társadalom s az ntóbbi 

 megadja az előbbinek nem csak a tovafej lödé sre, hanem a magasabb fejlő- 

 désre szükséges föltételeket is. 



Bármely irányt vesszük is, mindig ezt fogjuk találni. 



Ha legsajátabb körünkbe nyúlunk s számba vesszük az egyéneket, 

 kik e viszony világosan magyarázó kéi)ei, nem kell hosszasan keresnünk, 

 föltaláljuk őket a munka bármely körében. 



Egy Kossuth bemélyed a nemzet legparányibb állami institutióiba, 

 ez intensivitás, a melyből az a hatás folyt, melylyel nem csak egy kis nem- 

 zet szűk keretében, hanem nemzetközileg is hatott. 



Egy Eötvös bemélyed a társadalmi viszonyok legalsóbb rétegéig, ez 

 is intensivitás, a melyből a XIX. század uralkodó eszméinek 0I3' világos 

 képe ered s oly messzire kihatott. 



E példákban roppant tanúság rejlik a nemzet számára, e példák a 

 leghatározottabban jelölik az utat az epigonok számára is. 



Az intensiv iránynak egy lényeges föltétele az, hogy mind azt, a mi 

 erő s tényező, okkal móddal ki kell használni, alkalmazni ; legyen az bármi 

 nagy vagy bármily csekély is. Itt teljesen talál és érvényes EöTvös-nek 

 remek hasonlata, mely a mivelődést egy fölséges nagy folyamhoz hason- 

 litja, a mely fol3'am a kis patakok, parányi források ezreinek kö- 

 szöni létét. 



Vájjon mi, az epigonok, beláttuk és fölfogtuk-e az irányt mindig és 

 mindenütt ? Megtettünk-e mindent, hogy a szerte fakadó forrásokból tova- 

 siető ereket ne a talajalakúlások véletlenjére bízzuk, hanem egy világos, 

 magasztos czél érdekében, kisebb-nagyobb utánjárással , előbb patakká, 

 majd folyóvá összetereljük ? 



Bizony — a midőn egy előttem fekvő kéziratcsomóra tekintek , s 

 előttem áll annak története — mintha látnám, hogy sokszor eltévesz- 

 tetett az az irány, összeterelés helyett bedugult még egy egy erősebb 

 forrás is ! 



Petényi Salamon János, Muzeumunk egykori őre, kéziratainak egy 

 töredékét értem , mely csak kis része annak a buzgó fáradoz.ísnak , a 

 melyet ez az ember az Ornithologia terén mintegy harmincz éven át foly- 

 tatott és érvényesiteni törekedett. 



Ki volt az a Betknyi'? Ezt a maga idejében több-kevesebb szerencsé- 

 vel s melegséggel magyarázta néhány necrolog, emlékbeszéd, támaszkodva 

 a munka eredményeire, melyek láthatók, olvashatók; de l>izony csekél^'ek. 

 Azután — mintha örökre eltemette volna az idő folyása — senki sem szói 



