a száj melletti két első végtag egyl)eolvadásál)ól eredt, mit symmetricus 

 alkotásából s a felületén észlelhető világosb es sötétebi) színű foltokból követ- 

 keztetni szabad. Ha felületét nagyitóval vizsgáljuk, találunk rajta elszórtan 

 elhelyezett tollalakú serteszöröket is. 



E szerv után következik egy harapásra alkalmas végtagpár, mely fog- 

 hoz hasonló, csontkeménységü s közönségesen felső rágónak neveztetik. 

 (Mandibula I. tábla, 1 . A.) ^ Alakja kissé összelapított hengerhez hasonló, 

 szabad vége felé megvastagodik, s ott mély barázdává mélyed ; a barázda 

 szélei élesek, kissé fogacskákkal fegyverzettek, harapásra alkalmasak ; ha e 

 szélek összeérnek, mi minden harapáskor történik, a két barázda csövet 

 képez, melyben a leharapott falat benmarad. Hogy ez a szájba kerüljön, 

 arra különös mellékszerv működik közre. Mindkét rágón van egy kis, hajlé- 

 kony, háromízű melléktag (falam, tapogató, Taster palpus) ; ennek megvas- 

 tagodott, rövid sertékkel simán borított vége, mint egy tömő, úgy tolja a 

 táplálékot a rágok által képzett esőből a szájba és a bárzsingba. A harapás- 

 nál e rágok nagy erőt képesek kifejteni, minthogy mindegeiknek mozgatása 

 különös, erős izomköteg által történik, mely izmoknak ecsetforma alsó vége 

 a pánczél háti oldalának belső lapjához van erősítve. 



A következő 2 pár végtag, az u. n. állak — maxillae (L tábla, 1 . ábra 

 B és C — ) a rágásnál csekély szereppel bírhat, mert az egyes részek egészen 

 laposak, csak kissé megkeményedettek és legyező alakúak. A felső állkapocs 

 (maxilla I. tábla 1, 1 ábra B) főrésze 7 — lO*'/;;,, hosszú, 3 — ^'"'/m széless 

 2 melléktaggal bír. Az alsó állkapocs (maxilla I. tábla 2, 1 ábra C) 6 lapos 

 ágra oszlik, melyek közül a legnagyobb (C, c.) 10 — 11 ""^^ hosszú és 

 2'5 — 3 ■»^, széles. Ez ágak szélei részint egyszerű, fonalalakú, részint toll- 

 hoz hasonló, sorosan álló sertékkel szegélyezvék. Hogy e szervek nem hasz- 

 náltatnak rágásra, azt a közvetlen megfigyelés is elárulja, mei-t szüntelen 

 mozgással a vizet részint a szájüreg felé, részint a kopoltyú-ürbe hajtják. 

 Különösen a második állkapocspár (I. tábla, 1 . ábra C, .v) 1 8 — 24 "*/„, hosszú 

 alsó tagja, mely a kopoltyúkat rejtő ür első részében foglal helyet, hullámos, 

 rendes időközű mozgással hajtja a vizet az ür belseje felé. A mondott tag 

 széle sűrűn álló, rövid, tollalakú szőrökkel van szegélyezve, csak az alján 

 látható egy hosszú szőrpamat. Egyes ő — G ■";4i hosszú szálai, nagyitóval 

 vizsgálva, tövüktől mintegy középig hengeralakúak, sima felületűek, míg 

 felső, kúposán keskenyedő végük rövid, sűrűn álló tüskéktől borítottnak 

 mutatkozik. 



^ A mandibula nagysága nagyobb példányoknál 15— IS'"'/,,,. A mérések 3 pél- 

 dányra vonatkoznak, melyek közzül a legkisebb cf a fejcsúcstól az u. n. farkuszony 

 végéig 12 %^ , a második 9 13-5 %i , a harmadik mint legnagj'obb cf 14-5 %i hosszú 

 volt. A rágok hossza az irodalomban eltérően vau adva, ile ezek az adatok kizárólag 

 a közönséges rákra (Astacus íiuviatilis) vonatkoznak s valószínű, hogy a mértékkü- 

 lönbség a fajkülöubségben gj'ökerezik. 



