82 



kodó maradt s alig emelkedik felül az enumerátio rendesen kétes értékén. 

 Ott áll, a hol ezelőtt 30 évvel is állott s ez vádként ott fog állani szakirodai - 

 műnk történetében, sújtani fogja azokat, a kik nem tettek, a midőn fáradság 

 nélkül tehettek volna. Petényi agyonhallgatása, hátrahagyott ii-atainak hal- 

 latlanul kegyetlen sorsa e vádból mindaddig ki fog hangzani, a mig e dolog 

 rendezve nincsen. 



Ezek azok a «bizonyos körülmények,» a melyekre fentebb czé- 

 loztam. 



így áll a magyar madártani irodalom dolga, a midőn a madártanhoz 

 mint tudományághoz s ennek általános irodalmához, mai színvonalához 

 viszonyítjuk. 



De létezik még egy más szempont is, a melyre figyelemmel tartozunk 

 lenni, kivált mi, kik mindenképen elszigetelt állásunknál fogva, sokat tisz- 

 tán a magunk emberségünkből kell, hogy kiteremtsünk. 



Függetlenné kell tennünk a törekvő, dolgozó elemet a külföldi iroda- 

 lomtól, hogy erejét czélszerűen fölhasználhassa, öntudatosan, kitűzött czé- 

 lokra fordíthassa. 



De nehogy valaki fékeértsen ! Én a függetlenség alatt nem azt értem, 

 hogy a világirodalmat ne vegye számba, hanem értem azt, hogy szereztesse- 

 nek oly művek, vagy többek között olyanok is, a melyek összefoglalók, a 

 kor és tudomány színvonalán állanak, a létező irodalmat föltüntetik s épen 

 ezért alkalmasak arra, hogy a szegény sorsú, de törekvő ember az illető 

 szakkal hasznosan foglalkozhassék. 



Mert hát az az enumerátiós irodalom szép ugyan, de sajátságos viszo- 

 nyaink közt szükségképen meddő, mert föltételezi, hogy a ki használni 

 akarja, szerezzen hozzá egy ezreket fölemésztő könj^ vtárt. 



Az erdélyi és a magyar részek madártani irodalma, mai állapotában e 

 tekintetben igen tanulságos. 



Stetter dolgozata könnyen megszerezhető s minden tehetségesebb 

 embernek megadja az arra való módot, hogy Erdély Ornisával foglalkozhas- 

 son ; megkülönböztetheti a fajokat, ezen az alapon észlelheti az életmódot 

 stb. s evvel okúi és egyszersmind épít is. 



Az enumerátiós irodalom csak azt hirdeti, a mit más valaki tud, de a mit, 

 az igy kimutatott tudása alapján senki tőle meg nem tanúihat, a mit neki 

 azonfelül csak elhihetünk, ha t. i. kellő skepsis híján hiszékenyek vagyunk. 



A ki látja, hogy szegénységünk alig-alig engedi meg, hogy központi 

 intézeteinket irodalmi tekintetben kellőképen fölszerelhessük, annak van 

 fogalma arról az állapotról, a melj^ miatt ott künn a vidéken a legjobb erők 

 elcsenevésznek. Ez pedig szakasztott az az állapot, a mely miatt a magyar 

 részek madártani irodalma oly igen nagyon kapkodó, biczegő. 



Egy bár csak synopticus magyar Ornis szerzése ma a legégetőbb szük- 

 ség s én azt hiszem, hogy a létező irodalomból. Petényi iratainak megmen- 



