12« 



fokozatos növekedésével és kitágulásával karöltve jár aztán a potrob arány- 

 lagos kisebbedése, ugy hogy a legszélsőbb alakoknál, a tengereken élö Halo- 

 bates-f aj oknál, például a potrob a testnek már jóformán csak egy jelenték- 

 telen függelékét látszik képezni. 



A legkifejlettebb alakoknál azonban még a mellkasi izmoknak ily nagy 

 mérvű kifejlődése sem volt tökéletesen elegendő eszköz a mozgás gyorsítá- 

 sára. A lábak erőteljesen mozogtak ugyan, de még sem vitték elég gj'orsan 

 előre tulajdonosukat. A lábak mozgási módja ugyanis épen olyan volt, mint 

 a földönjáró poloskáknál, t. i. váltakozó ; azaz : a lábak — még Hebridák- és 

 Veliidáknál is — - még mindig csak járó lábak voltak. Á legkifejlettebb csa- 

 ládnál, a Hydrobatidáknál tehát megváltozott a mozgás módja is : a középső 

 és hátsó lábak, a helyett, hogy váltakozva, elkezdtek mint a csónak evezői 

 egyszerre mozdulni. A hatás ez által felülmúlhat] anul fokozódott ; s az illető 

 rovarok az evező lábak segélyével képesekké váltak a sima víztükrön, mint 

 valami aczélrugó által löketve, tova siklani. 



A vízfelülethez való alkalmazkodás felismerhető végre még a karmok 

 állásában is. Tudjuk, hogy a földönjáró poloskáknál a karmok az utolsó 

 kocsa-ízülék csúcsán vannak elhelyezve. Ezen elhelyezés itt kétségkívül a 

 legczélszerûbb is, mert szilárd tárgyakon csakis ily állású karmokkal járhat- 

 nak és kapaszkodhatnak biztosan. De az is bizonyos, hogy folyékony elemen 

 így elhelyezett karmoknak nem nagy hasznát lehet venni, sőt a mennyiben 

 a vízfelületbe bevágódó karmok ismét csak a tapadást mozdítanák elő, egj'e- 

 nesen hátrányosak is. Hogyan segített itt a természet ? Igen egyszerűen. 

 A Hebridáknál a karmok az illető ízülék csúcsán állanak még ugyan ; de a 

 többi vízenjáró poloskánál már nem magán a csúcson, hanem kissé a csúcs 

 előtt vannak elhelyezve. Magától értetődik, hogy ily állású karmoknak a 

 rovar nem nagy hasznát veheti; s a karmok ekként használaton kívül 

 helyeztetvén, lassanként elsatnyulnak és megkisebbűhiek. 



Szükségtelen talán megjegyeznem, hogy az eddig felhozottak természe- 

 tesen csak a Hebridák, Velíidák és Hydrobatidák családjaira vonatkoznak. 



Hátra van még a negyedik, a Hydrometrida-család. 



E kis család a három előbbitől oly eltérő, oly különszerü jellegeket 

 tüntet elő, hogy mint egy egészen magánosan álló typus képviselőjének, ere- 

 detét okvetlenül valamely egészen más törzsből kellett vennie. De hogy 

 melyik törzsből, azt az átmeneti alakok teljes hiányában alig vagy csak igen 

 bajosan lehet végérvényesen eldönteni. Amyot és Serville az idetartozó 

 rovarokat a szemek mögött nyakidomúlag megnyúlt fej alkatánál s egyéb 

 jellegeknél fogva a Reduviidák közelébe helyezik. A memiyire eddigi vizsgá- 

 lataim terjednek, én is kénytelen vagyok elismerni, hogy a Hydtrometridák 

 és Reduviidák között csakugyan fennáll némi, habár első tekintetre talán 

 távolinak látszó rokonság. ' Ennélfogva azt hiszem, hogy talán nem igen 

 tévednénk, ha a Hydrometridák törzsfaját a Reduviidák családjától vezetnők 



