i>(H 



A dolog így áll : az Akadémia iránt csökkent a részvét, csökkent-e a 

 tudomány iránt is ? 



A kérdésre határozottan ne in )nel felelek; sot határozottan kimondom, 

 hogy a mily mértékben csökken a részvét az Akadémia iránt, oly mértek- 

 ben fordul azok iránt a tudományos körök és törekvések felé, a melyek 

 az Akadémia körén kivül társadalmunkra is hatnak, kifelé is közve- 

 títnek. 



Lássuk ezt a dolgot közelebbről is, mert ez az egésznek magva és 

 veleje. 



Majdnem kizárólagosan Akadémikusok indítványára, ösztönzésére, 

 és egészen kizárólagosan Akadémikusok vezetése alatt, oly társulatok kelet- 

 keznek, a melyek mívelés alá veszik mind azokat a tudományszakokat és 

 köröket, a melyeket az akadémiai szervezet saját osztáh'ainak mívelésére 

 kitüzö-tt. Ez a centrifugális mozgalom még folytonosan lüktet. 



Kiköltözött az Akadémiából a nemzet legkegyeltebb tudománysíiakmái 

 közííl a történelem a történelmi társulatba , a nyelvészet a philologiai 

 közlönyökbe, a magyar nyelvészetet maga az Akadémia küldte ki a «Nyelv- 

 őrbe» ; a régészet s alszakai egy épen keletkezöfelben levő őstörténelmi 

 társulatba készülődik; a kevésbé kegyeltek közül a természettudományi 

 összes disciplinák elmentek a Természettudományi Társulatba élni, a ma- 

 thesis a Műegyetemi Lapokba költözött; a philosophia is hordja a fészkét; 

 a geológia egy állami intézetbe és egy társulatba költözött. 



Ezek a szabad társulásból folyó actualitással tudományt csinálnak, 

 hatnak a társadalomra s a mennyi a képviseletünk kifelé, az ezektől jön. 



És miért van ez így ? Van egy szó, mely mindent mond, e szó az 

 «autonómia». 



Az erők az Akadémia körén kívül keresik azt az önrendelkezést, a 

 melyet az Akadémia nem ad, és a mely nélkül a gőz és villany századának 

 megfelelő haladás, munkálkodás lehetetlen. 



Szóval, az Akadémia merev czéhrendszere az, a mely elvonja az 

 Akadémiától legsajátabb erőit, ezekkel másfelé tereli az érdeklődést, ezáltal 

 a részvétet is. 



Bizonyítsuk ezeket egy kissé. 



A tudományok terén a specialismus korát éljük. A nyelvész már nem 

 éri be a classicussal, hanem bemelyed a régi nyelvemlékeken kívül a táj- 

 szólások, a nyelyrokonság tömkelegeibe; — a zoológus nem eri be többe a 

 «gyújtó üveggel», neki már az immersió is kevés, már vegyészettel is 

 kérdést intéz a szervezetek utolsó egységeihez. Le is tűnt az a korszak, a 

 mely a czehes Akadeini;íkat létrehozta, a melyben az «universalis tudósság» 

 létezett, a melyben pl. a kedves Jacobus, Chrisïianus Schäffer csókolni 

 való naivságával bámulatra ragadta a világot avval, hogy egy azon kötetl)en 

 rovarokról és egy igen czt-lszerü — mosógépről értekezett. 



