221 



folva, többé-kevésbbé kidomborodik, mintegy zacskót képezve, inely, kivált 

 oldalról tekintve, jól kivehető. Általános alakja lándsás, mint a tölibi Lito- 

 nátusoknál, vagy a Loxophyllum Meleagrisnál, mellfelé orrmányba keske- 

 nyedő, mely a magyar kard pengéjéhez hasonlóbig hegyén görbült, jobb 

 oldalán vájt, a balon domborodott s hegyének szegélye állandóan a hát- 

 oldalra kmikorodott, hátsó testrésze ahhoz képest, a mint az ázalag meg- 

 nyúlt, vagy összehúzódott, majd tompán, majd hegyesen végződik. Az 

 egész test nagy mértékben összhúzékony s hol megnyúlva elkeskenyedik 

 (VIII. 2.), hol ismét összehúzódva elszélesedik, mint az első ábrán látható, 

 mely az ázalagot mintegy középmérvúl összehúzódásban mutatja. Különö- 

 sen összhúzékony s igen mozgékony az orrmány, mely ide-oda tapogatva 

 majd megnyúlik, majd megrövidúl, azon szemkápráztató, mozgékonyságot 

 azonban, mint a Litonotus foliiimé, soha sem éri el. 



A hasoldalon kétféle sávok különböztethetők meg: u. m. egymástól 

 távolabb álló 4 — 5 hosszirányú sáv, melyek leginkább magokra vonják a 

 figyelmet s különösen megnyúlt test mellett láthatók (VIII. 2.) s tulajdon- 

 képen nem egyebek, mint egyszerű redők, melyek feltűnnek s ismét 

 elenyésznek ; továbbá sűrűn álló igen finom sávok (VIII. 1 .), s ezek azon 

 számtalan ázalagnál előforduló finom sávokkal egyenértékűek, melyek ha 

 csupán ruganyosak, de önálló összehúzódási képességgel nem bírnak s a 

 plasma kéregrétegének határhártyájával állanak szorosabb összefüggésben, 

 cuticularis sávoknak, — ha ellenben ruganyosságon kivűl még önálló ösz- 

 szehúzódási képesség is jellemzi, s nem a határhártyával, hanem a plasma 

 kéregrétegével állanak szorosabb összefüggésben, összehúzékony rostocsok- 

 nak, izomrostocsoknak,vagy Hakckki. által, myophan-rostoknak neveztetnek, 

 felfogásom szerint a cuticularis sávok s amyophan-rostok között szoros ha- 

 tárt vonni merőben lehetetlen. Ez utóbbi állandó sávok a Litonotus testalak- 

 jának megfelelő hajlással vonulnak végig a hasoldalon az orrmány hegyétől a 

 farkvégig s mindkét végen egy-egy pontban egyesülnek, mit azonban az 

 ázalagnak csupán igen nagy mérvű összehúzódásánál lehet tisztán kivenni 

 s ez esetben, — eltekintve a sávolyzat nagyobb sűrűségétől, — egészben 

 véve ugyanazon képét nyerjük a sávolyzat jellemző lefutásának, mint a 

 (5, ábrán rajzolt Litonotus fasciolánál ; legtöbbször azonban az orrmánynak 

 egy ívelt középső sávjából látszanak a többi sávok kiindulni, mely voltaké- 

 pen nem egyéb, mint egy barázda, mely az orrmány megnyúlása alkal- 

 mával képződik s az orrmány teljes visszahúzódása alkalmával, a mi per- 

 sze csak igen ritkán észlelhető, nyomtalanul elsimul s akkor azután a sá- 

 voknak egy pontból való kiindulása egészen világosan kivehető. 



A Litonotus grandis, mint a Litonotus-nem képviselői általában csu- 

 pán hasoldalán visel csillószőröket, tehát hypotrich s épen ezen jellemen 

 iilapszik a Litonotusoknak Wrzksniowski által ajánlott elválasztása a ve- 

 lök közel rokon Loxophyllum- es Amphileptus nemektől, melyek hasolda- 



