222 



lukon is viselnek csillószöröket. ^ A sűrűn álló, unom csillószörök a liasol- 

 dal sávolyzatát követő sorokban helyezvék el, miről elpárolgó cseppben a 

 fedlemez által kissé természetellenesen laposra nyomott példányokon igen 

 jól meg lehet győződni. Ezen a helyváltoztatást eszközlő csillószörökön 

 kívül az orrmány baloldalát egy sor erősebb, hosszabb és vastagabb alap- 

 ból kiinduló, s az Asj)idiscinák, Euplotinák és Oxytrichinák szájmelletti 

 serteívének sertéire emlékeztető, csillószőr szegélyzi , melyeknek mind- 

 egyike egy kis mélyedésben ül s ez által az orrmány bal szegélye csinos 

 csipkézetet nyer, mely a többi Litonotusoknál is előfordul. Ezen erősebb 

 csillószörök, vagy inkább serték, melyeket a Litonotus foliumnál ( = Dilep- 

 tus folium, Duj.) már Dujardin is felismert s együttvéve igen jellemzően 

 serénynek nevezett,^ hátrafelé elmosódva mennek át a hasoldal finomabb 

 csillószőreibe s főleg arra szolgálnak, hogy örvényt sodorjanak, mely a bal 

 szegély mentében hátulról mellfelé az orrmány jobbra hajlott csúcsa felé 

 tereli a vizet ; ezenkívül a szabadúszásnál ezeknek erélyes evezése eredmé- 

 nyezi a hossztengely körüli forgást. 



A Litonotus grandis szabad cseppben gyorsan képes úszni, miközben 

 folytonosan hossztengelye körül csavarodik, leggyakrabban azonban a 

 Hypotrichek módjára a víz fenekén mászkál s a fedlemez alatt helyváltoz- 

 tatásának csakis ezen módja észlelhető. 



Mint minden más Litonotus, úgy a L. grandis is, alakját változtatja, 

 mi azonban csak annyiban áll, hogy majd megnyúlik, majd összehúzódik, 

 s mint már említem is, az orrmány különösen nyúlékonj^ és mozgókon}' s 

 idegen tárgyakba ütköz\e, azokat óvatosan apróra kitapogatja. Ha a Lito- 

 notus alakváltozásait figyelemmel kísérjük, minden kétséget kizáró hatá- 

 rozottsággal jutunk azon eredményhez, miszerint az összhúzékonyságnak 

 székhelyét a plasmának szemcsétlen, üvegszerüleg tiszta és átlátszó része 

 képezi, míg a plasmának szemcsés része egészen passive viseli magát, így 

 nevezetesen az orrmány, mely egészen szemcsétlen, kiválólagerél_yesen nyú- 

 lik és rövidül ismét meg. Ezen kétségbevonhatlan s első megfigyelésre 

 határozottan constatálható körülmény nézetem szerint nem alárendelt 

 jelentőségű, a mennyiben biztos újjmutatásúl szolgálhat arra nézve, vájjon 

 az élesen elkülönült myophan-rostokkal ellátott ázalagoknál, pl. a Stento- 

 roknál, vagy a Spirostomumnál, a szemcsés szélesebb szalagok-e azok, 

 melyek az összehúzódásoknál cselekvőleges szerepet játszanak, vagy pedig 

 az ezen szalagok között lefutó, keskenyebb, üvegszerüleg tiszta, szemcsét - 

 len fonalak ? A Vorticelláknál és Stentoroknál előforduló összhúzékony 



^ Beobachtungen über Infusorien aus der Unigebung von Warschau. Zeitschr. f. 

 wiss. Zoologie. XX. Bd. 4. Hű. 1870. Pag. 496. 



^' «Une rangée de cils plus forts, en crinière.» — Histoire naturelle des Infusoi- 

 res. Paris. 1841. Pag. 392. 



