224 



lólag tevékeny szerepet játszanak az összehúzódásoknál. S egész átalános- 

 ságban kimondható azon kivételnek alá nem vetett szabály, miszerint az 

 összes véglényeknél a protoplasmának a rendelkezésünkre álló nagyítások s 

 kémszerek mellett egészen egyneműnek látszó része az, mely az összehú- 

 zódásoknál tevékeny s ez képviselvén egyszersmind az ingerlékenységnek 

 is székhelyét, élettanilag a szövetekből alakúit, szorosabb értelemben vett 

 állatok ideg- s izomállományával állítható párhuzamba, mely felfogás ellen 

 legkevésbbé sem szól azon körülmény, hogy némely véglények, pl. Khizo- 

 podák plasmájában a szemcsétlen állomány a szemcséstől nincs elkülö- 

 nülve : ezeknél épen a szemcsék közti üvegszerü állomány az, mely inger- 

 lékeny s összehúzódások eszközlésére alkalmas. 



Az épen előadottakban s a már fennebb mondottakban .eléggé kiemel- 

 tem, hogy a Litonotus testét képező protoplosma két részre különült, t. i. 

 a testvégeket s ennek szegélyét egyedül, a hasoldal középső tájának pedig 

 felületes rétegét képező szemcsét len, üvegszerü állományra, a kéregplas- 

 mára (mit Sti:in Eindenparenchymnek, Wallich Ectosarknak, Haeckel 

 Exoplasmának nevez) s szemcsés, pépszerű bélplasmára (Innen^mrenchym 

 STEiN-nél, Endosark WALLicn-nél, Endoplasma HAECKEL-nél), ez utóbbi 

 kisebb-nagyobb zsírfényű szemcsék- s rögöcskékkel telt s a háton kiemel- 

 kedő zacskószerű dudoron, mely jól táplált egyéneknél erősen kidomboro- 

 dik, csak igen vékony szemcsétlen réteg által borított, oldalt s a testvége- 

 ken pedig ködszerű parányi szemcsék közvetítése által megy át a kéreg- 

 plasmába. 



Az orrmány jobb szegélyén az erösebb csillószörök, a sörény lefutásá- 

 ban a plasma egy sor aránylag igen vastag pálcikákat (ALLJiANN-féle csa- 

 lánszerveket, Trichocysteket, Stein felfogása szerint tapintótestecskéket) 

 visel, melyek csak ritkán húzódnak le a jobboldali szegélynek finom csilló- 

 szőröket viselő részére, s mint egyéb Litonotusoknál, majd mindenütt sza- 

 bályos távolságokban állván egészen zárt, majd szakgatott sort ké]3eznek. 



A száj, mint az összes Litonotus-, Loxophyllum- és Amphileptus- 

 fajoknál, a nyelés pillanatán kívül nem látható s az bizonyára az orrmány 

 jobb oldalán a serték mentében egy hosszirányú rést képez, melynek két 

 ajka a nyelés actusán kívül egymást közvetlen s szorosan megfekszi s a 

 rést egészen elzárja. Magát a L. grandist ugyan soha sem sikerült a nye- 

 lés pillanatában megfigyelnem, de meglestem azt a Litonotus fasciolánál, 

 a Loxophyllum Meleagrisnél s több Amphileptus-fajnál s legkevésbbé sem 

 szenvedhet kétséget, hogy a L. grandis szájára nézve nem tér el a neve- 

 zett rokon ázalagoktól. Mindezen ázalagok az elnyelendő, többnyire igen 

 nagy zsákmányra, mely rendesen csillószőrös ázalagokból, leggyakrabban 

 Vorticellinákból áll, orrmányuk domború szegélyével mintegy rögzítik ma- 

 gokat, erre összehúzódva rászorítják magokat a zsákmányra, mire legott 

 egy hosszirányú rés hasad meg a bal szegély hosszában, mely a zsákmány 



