nagyságához képest az orriiiaiiynak majd Ii()s.s/:il)li, luüjd rövitlebb részére 

 terjed ki s egészen oly módon látszik kiliasadni, mint pl. egy paszuly- 

 vagy borsóliüvely, ha azt a hasadási irányban megnyomjuk ; a sziíj meg- 

 nyíltával egyre tolakodóbb lesz a rabló s végre egy ügyes mozdulattal hir- 

 telen ráhúzza magát a zsákmányra s azt bélplasmájába szorítja. A nyelés- 

 nek ezen sajátságos, a szemlélőt, mint minden egyenlőtlen küzdelem, 

 bizonyos izgatottságban tartó jelenete, gyorsan véget érvén, az ajkak elzá- 

 ródnak s a száj ismét nyomtalanul elenyészni látszik, s mintha csak káp- 

 rázat varázsolta volna elénk a végig nézett jelenetet, oly ártalmatlannak lát- 

 szik ismét ezen — báránybört viselő farkas. Csak néha jelzi még rövid 

 időre egy kis mélyedés azon pontot, melyen a zsákmány benyomult s csu- 

 pán néhány pillanatig látható iveit vonal, mely azonban állandó falu 

 garatnak nem felel meg, az utat, melyen végig haladt. A Litonotusok, 

 Loxophyllumak s Amphiloptusok által elnyelt ázabigok a belplasmában 

 többnjáre rövid idő alatt szétesnek s elegyednek a l)élplasma szemcsés 

 pépjével, melyet Lachmann, majd Claparède is s később Greeff nem 

 egészen helytelenül neveznek chymusnak. UgA'nevezett emésztő üresek, 

 vagy nedvürök csak ritkán fordulnak elő a Litonotosok béli^lasmájában. 

 Az alfelnyilás a L. grandisnál kétség kívül ugyanott van, hol a többi Lito- 

 natus-fajoknál s a Loxophyllum Maltagrisnál, melynél már Ehrenberg is 

 észlelte, t. i. a test hátsó végén kissé a hátoldalra húzódva. 



A farkvég középvonalában fekszik egy nagyol )b lüktető ürese, mely 

 szabályos ütemekben lüktet s tartalmát a hátoldalon fekvő finom, a systole 

 alatt jól kivehető njnláson át üríti ki ; ezen fö-ürcsén kívül állandóan még 

 4 — 5 kisebbet különböztettem meg a bal szegély mentében, melyek egé- 

 szen szabálytalan Icözökben tűntek el s jehntçk ismét meg. 



Mint valamennyi Litonotusnál s a legtöbb Amphileptusnál, úgy a 

 L. grandisnál is két gömbölyded mag fordul elő, melyek a test közepe 

 táján a hasoldalon fekszenek s ezért azon esetben, midőn a bélplasma táp- 

 szerekkel zsúfolt kidomborodó hátzacskót képez, csak nehezen különböz- 

 tethetők meg. A magok majd igen apró szemcséjű, csaknem víztiszta állo- 

 mányúak (VIII. 1.), majd ismét egészen egynemű, víztiszta, halvány 

 alapállománylian szabályos közökben elhelyezett erösebben fénytörő göm- 

 böcskékböl vannak összetéve (VIII. i'.) ; ecetsavval való kezelés által egy 

 vékony hat:írh;irtya gyakran leemelhető a magokról. Azt, vájjon e két mag 

 plasma-fonál által egymáshoz van-e fűzve, nem sikerült ehhnitenem ; a 

 többi Litonotusoknál s az Amphileptusoknál a L. grandiséhez hasonló 

 iker-magvak mindig egymásl)a vannak fűzve s i-rre támaszkodva bízvást 

 feltehető, hogy a L. grandis magjai is össze vannak kapcsolva. 



A L. grandis az édes vizekben élő Litonotusoknak, melyeknek ponto- 

 sal)b ismeretét a többször említett kitűnő lengyel búvárnak, Wuzksxiowski- 

 nak kös/,önjid<, egyikével sem egyezik meg; igen közel látszik azonban 



