234. 



szamosffilvi sóstónak egy ázalagja, legfelebb nagysága tér el, ez utóbbi 

 ugyanis 0,1 — 0,:2 •»'j„, hosszaságot ér el, még a norwegiai Lacrymaria hosz- 

 szát felfedezőik csuiDán 0,(l7 '"'/,„ -re teszik; ezen nagysági eltérésre azonban 

 alig lehet súlyt fektetni, miután a Lacrymaria-fajok nagysága, így pl. a 

 Lacrymaria Oloré felette változik, s általában mondható, hogy a nagyság az 

 ázalagoknál alig jöhet tekintetbe, miután ez a táplálkozási viszonyokhoz 

 képest aránylag tág korlátok között ingadozik. 



A Lacrymaria Lagenulának egészben hengeres teste a fajnév által 

 kifejezett alakkal bír, — «En forme de flacon á liqueur», mondják Claparède 

 és Lachmann; — mellső vége pipacsutorához, vagy a penis makkjához ha- 

 sonlítható, gyengébben vagy erősebben elkülönült fejecskét visel, különben 

 az egész test, kivált pedig a fejecske utáni részlet nyúlékony lévén, az alak 

 bizonyos korlátok között változik s midőn leginkább meg van nyúlva, a 

 fejecske alatt nyakba keskenyedik (IX. 1.), mely azonban korántsem nyújt- 

 ható oly hosszúra, mint a L. Oloré. A fejecske kivételével az egész felület 

 a mindjárt felemlítendő sávok lefutásában elhelyezett egyenlő hosszúságú, 

 finom csillószőröket visel, a fejecske alapját pedig az előbbieknél jóval 

 hosszabb, finom csillószőrök által képezett gallér koszorúzza, melynek 

 egyes csillószőrei, mint a tollvitorlának sugarai összeállanak (IX. 4.) s 

 mozgások közben a gallér mint egy összefüggő egész hullámzik ; ezen 

 csillószőr-gallér, mely más Enchelynáknál, pl. a Lacrymaria Olornál is ki 

 van fejlődve, de nem ily erőteljesen, egészben véve igen emlékeztet azon 

 csillószőr-koszorúra, mely a szabadon rajzó Yorticellinák s az Acinetinák 

 ébrényeinek hátsó testvégét övezi. A cuticulának alig mondható határhár- 

 tya alatti kéregplasma hosszirányban lefutó sávokat visel, melyek a kéreg- 

 plasmát többé-kevésbbé befűzik (IX. 2.) s a szerint, a mint az ázalag hossz- 

 tengelye irányában erősebben, vagy gyengébben csavarodott, majd pörge 

 lefutásúaknak (IX. 1., 2.), majd egészen délkörös irányúaknak látszanak 

 (IX. 3.) ; ellenkező irányban lefutó sávok, melyek a L. Olorra jellemzők, a 

 L. Lagenulánál hiányzanak. A bélplasma, mint az Enchelynáknál általá- 

 ban, rendesen nagy zsírfényü rögökkel telt. 



A száj a fejecske csúcsán nyílik s garatba folytatódik. Claparede és 

 Lachmann a L. Lagenula garatjáról nem tesznek említést, a L. Olorét 

 azonban, melytől garatját tekintve vizsgálataim szerint semmiben sem tér 

 el, következőleg írják le: «Ez utóbbi (t. i. a száj) hegyes tölcsérhez ha- 

 sonló hártyás garatba vezet, mely csupán erős nagyításnál látható hossz- 

 irányú sávokat mutat. Azt határozottan nem voltunk képes eldönteni, 

 vajon ezen sávok a Chilodonokéhoz hasonló pálcikáknak felelnek-e meg, 

 vagy pedig nem kell-e egyebeknek tekinteni, mint a hártya hosszirányú 

 redöinek kinyomatait.» ^^ A L. Lagenula garatja, mint épen kiemeltem, 



-' Études. II. Vol. Tag. 299. 



f 



