24-i 



utódának tartom, — s ennélfogva az összetartozó két alak számára, mint- 

 hogy a Stichotricha-nemtöl lényegesen nem térnek el, a Stichotriclia 

 Mülleri nevet ajánlom. 



Mint a Stichotriclia secunda, ug}' a St. Mülleri is igen gyakran tok 

 nélkül szabadon él s állandóan ilyeneknek találtam a sósvizhen élőket, me- 

 lyek e mellett az édes vizi St. Mülleri karcsúbb alakjától (a Lachmann- 

 féle Chaetospira Mülleritöl) csupán abban térnek el, hogy orrmányokat 

 nem képesek oly szerfelett megnyújtani, mint az édes vízi példányok, a mi 

 mindenesetre csak igen alárendelt értékű jellem. 



Az ázalag részletes leírásánál, melyre ezennel áttérek, csujian a sósvízi 

 példányokat tartom szem előtt. 



A St. Mülleri alakját a hossztengely irányában való megnyúlás s igen 

 gyors összehúzódás, mintegy összepattanás által változtatja; megnyúlva 

 gyengén hossztengelye irányában csavarodott lándzsaalakú (X. 1. 2.), míg 

 összepattanva gömbölyded, vagy körte alakot ölt, (X. 3.) ; a hátoldal dombo- 

 rodott, a hasoldal, különösen mászkálás közben (X. 2.) ellapúit; a megnyúlt 

 test hátsó vége elkeskenyedik, a mellső pedig ázalagunk legfeltűnőbb szer- 

 vébe, az orrmányba folytatódik. Ezen szerv felette mozgékony, majd az 

 egész ázalag hosszát meghaladó hosszúságra nyúlik, s ekkor szalagszerüleg 

 ellapúi (X. 1.), majd hirtelen összehúzódik s ekkor többnyire hengeres, ujj 

 alakú nyúlványt képez (X. 2. 3.), mely a legnagyobb mérvű összehúzódásnál 

 csaknem egészen elenyészik s ez esetben csupán csak még az ázalag mellső 

 részén kissé előszökellö dudor által jeleztetik. A teljesen megnyílt orrmány 

 soha sem áll el egyenesen, hanem min 'ig egj'-két pörge csavarulatot képez 

 (X. 1.) s az ily módon elegánsan csavarodott orrmány, midőn szegélyző sertéi 

 szemkápráztató gyorsasággal vidáman örvényeznek, oly megragadó pompás 

 látványnyal kedveskedik, melyet nehéz volna szavakba foglalnom. Az orr- 

 mánynak kissé éles baloldali szegélyén egy sertesor vonul végig, mely az 

 orrmány alapján folytatódik a szájperem serteívébe, az orrmány szabad vé- 

 gén ülő sertét a sós vízi példányoknál nem találtam nagyobbnak a többinél ; 

 természetes, hogy az örvényt sodró megnyúlt orrmány sertéi távolabb álla- 

 nak egymástól, mint a visszahuzódotton, melynél a serték tétlenül kissé 

 hátrafelé konyulnak (X. 3.). A peremmező jobb szélét egy meglehetős széles 

 hullámzó hártya szegélyzi, melynek egész szélessége különösen oldalról 

 tekintett mászkáló egyéneknél vehető ki jól (X. 2.). A peremmező alsó szélé- 

 nek jobb zugában nyílik a száj, mely mellett merev sertékből álló pamatot, 

 mint a Sparotrichánál s a Stichotriclia secundánál, nem különböztethettem 

 meg. Midőn a St. Mülleri orrmáuyát igen erősen megnyújtja, a peremmező 

 elkeskenyedik s minthogy ekkor a test mellső része mintegy beleolvad az 

 orrmányba, ez utóbbira látszik húzódni. 



A St. Mülleri hasoldalán, mint a Stichotricháknál általában, három 

 felülről s jobbról rézsút irányban hátrafelé s ])alra futó sertesor vonul végig. 



