v. B. WITTROCK. LINNÉ. 2^ 



mer och mer förfalla. Den innehöll slutligen icke mer än ett par hundratal 

 växtarter. En af Linnés allra första omsorger gällde nu trädgårdens försättande 

 i vederbörligt skick. 



Redan i början af år 1742 »ingifwer Linn.eus en reraonstration till Aca- 

 demien om Academie-Trägårdens uprättande utur sitt öde och wisar oundgäng- 

 ligheten af ett Omngerio'». Ett förslag till trädgårdens fullständiga omgestalt- 

 ning uppgjordes af den skicklige arkitekten Carl Hårleman. Detta förslag upp- 

 tog äfven byggandet af ett större växthus. Sedan förslaget gillats af såväl 

 konsistorium som kansler, bedrefs arbetet med sådan kraft att, såsom Linné 

 säger, redan år »1743 bhfwer Orangeriet färdigt med bägge sina flyglar, och 

 Trägården satt i stånd med många utländska wäxter, som sedermera åhrligen 

 föröktes igenom de frön, dem LiNNiEi wänner och allmänna commerce med ut- 

 ländingar kunne honom skaffa». Trädgården anlades i den då allmänt brukhga 

 franska stilen med raka gångar, klippta häckar, regelbundna kvarter och rabatter 

 — ändamålsenliga för skötsel — samt dammar, genom olika djup afpassade för 

 olika slags kärr- och vattenväxter. Orangeriet, en för sin tid ståtlig byggnad ^, 

 innehöll tre afdelningar, frigidarium för kallhusväxter, caldarhim för varmhus- 

 växter och tepidarimu för cactéer och andra succulenter. 



Förökningen af artantalet i trädgården gick så fort, att detta antal inom 

 blott ett par år tiodubblades. Denna tillväxt fortgick, om ej alltid så svind- 

 lande snabbt, under hela Linnés tid och medförde med nödvändighet trädgårdens 

 utvidgande. Frön och växter erhöUos till skänks från mångfaldiga håll, i främsta 

 rummet från Linnés vänner bland föreståndarne för utlandets botani.ska träd- 

 gårdar. Allt detta gjorde att Linné redan år 1750 kunde med fullt skäl säga, att 

 »Trägården nu stigit till en ansenlig rikedom af örter, att han kunne täfla med 

 de yppersta Academie-Trägårdar i EiiropaA. 



Trädgården var också ständigt Linnés ögon.sten; i den trifdes han bättre 

 än på något annat ställe. Och hvarföre.? Svaret får man ur Linnés egen mun: 

 »jag har dagligen och stundligen nya rön i trägården, at jag aldrig går in 

 med mindre jag lärer något». Linné förstod till fullo att göra trädgårdens 

 skatter fruktbärande för forskningen; han insåg klart den stora värdeskillnaden 

 mellan det lefvande och det döda studiematerialet. 



Till Linnés förtjänster hör äfven, att han grundade det första natur- 

 historiska museet vid universitetet. »1745», heter det i hans Egcnhändiga 

 antecknijigar, »får Linn.eus i Upsala Orangerie inrätta ett Museum Rcruui 

 Naturaliuni af de många rara djur, som Cancelleren Gref Carl Gyllenborg 

 gifwit, och af den stora samling Hans Kongl. Höghet täckts förära. Detta 

 föröker Linn^eus dagligen genom sin flit och wänners bistånd, at det blef ett 

 af de härligaste.» Detta museum var hufvudsakligen ett zoologiskt. Men ett 

 annat, såväl botaniskt och mineralogiskt som zoologiskt anordnade han på 

 annat håll. 



Ar 1758 köpte LiNNÉ landtegendomarne Hammarby och Säfja, omkring 

 1 mil sydost om Uppsala. På Hammarby, där han är 1762 lät upptöra nytt 



' Stommen till dciisainnia linnes ännu kvar i tion i^aiula IJnncanska trädgarden vid Svart- 

 bäcksgatan i centrum af det nuvarande Uppsala. 



4 



