24 ACTA HORTl BERGIANI. BAND _J. N:0 1. 



GisÉKE, den förut nämnde M. Vahl, samt ännu en norrman och en dansk. 

 GiSEKE publicerade senare — efter af Linné erhållen tillåtelse — dessa Linnés 

 föreläsningar liksom äfven dem, som Linné hållit år 1764 öfver samma ämne för 

 de ofvan nämnda danskarna Fabricius och Zoega samt nordamerikanaren Kuhn. 



De ryska baronerna Demidoff må äfven nämnas. En af dem anlade och 

 underhöll i Moskv^a en berömd botanisk trädgård (med museum), hvilken gick 

 sin undergång tillmötes vid den förödande branden 18 12. Den undervisnings- 

 kurs, som meddelades dem af Linné, synes hafva varit af allvarligaste slag. 

 Linné berättar, att han under september 1760 dagligen läst med dem 3 timmar: 

 I timme botanik, i timme zoologi och i timme mineralogi. Baronerna hono- 

 rerade också Linné furstligt, nämligen med ej mindre än 3,500 dir. I detta 

 sammanhang må nämnas, att i Linnés karaktär ingick alls icke girighet. Af 

 fattiga eller obemedlade lärjungar ville han icke mottaga någon betalning. 



Till sist ett par ord om en af Linnés allra sista disciplar, schweizaren 

 Friedrich Éhrhart. Denne, som kommit till Stockholm såsom apoteksbiträde, 

 skaffade sig först plats på akademiapoteket i Uppsala för att få tillfälle att då 

 och då afhöra Linnés och Torbern Bergmans föreläsningar. Snart ägnade han 

 sig helt, och med största framgång, åt botanikens studium. Linnés lärjunge 

 var han i tre år, 1773 — 1776, och Linnés vänskap och förtroende hade han 

 förmått skaffa sig i hög grad. Vid afskedet i september 1776 var Linnés sista 

 ord till honom: skrif till mig, Eder tror jag i allt. När han lämnade Sverige, 

 begaf han sig icke till sitt fädernesland, utan till Hannover i Tyskland (han 

 hade däri sin käresta). Genom skicklighet och energi lyckades det honom till 

 sist att bereda sig en god ställning där. Han blef nämligen Kunglig Storbrittanisk 

 och Kurfurstlig Braunschweig-Lüneburgsk botaniker, samt verkade ej litet till 

 vetenskapens fromma. Han är bland annat den förste, som utgifvit ett arbete 

 af det slag, som man benämner exsiccatverk. ^ Början därmed gjordes år 1787. 



Till professorsbefattningen hörde under Linnés tid liksom äfven långt 

 senare, skyldigheten att i sin tur sköta rektoratet vid universitetet. På Linnés 

 lott föll detta rätt besvärliga åliggande tre gånger, nämligen åren 1750, 1759 

 och 1772. Ett af Rektorsämbetets viktigaste åligganden var, att så långt möj- 

 ligt upprätthålla disciplinen bland studenterna, en i allmänhet långt ifrån lätt 

 uppgift. Såsom ett bevis på den vördnad och kärlek, som studenterna hyste 

 för Linné, må anföras hvad han själf berättar om sitt sista rektorat: »1772 war 

 Linné Rector sista halfåhret, och detta var hans 3:dje Rectorat, under hwilket 

 ingen Student blef anklagad, ingen hade spelat, ingen warit masquerad, intet 

 oljud förspordts, aldrig så tyst hade man tillförene hördt någon Termin. Alla 

 Nationer gingo därefter tillsammans, deputerade sine Curatores att hos Linné 

 aflägga tacksägelse, och genom dem begärde att få trycka Rectors-talet». ^ 



Men Linné var icke blott professor vid Uppsala-universitetet; han var 

 äfven prefekt för universitetets botaniska trädgård. Denna, på Olof Rudbeck 

 den äldres tid så väl skötta institution, hade under de senare decennierna fått 



■ * Des.s titel är: »Arbores, frutices, suffrutices.» 14 fasciculi. Fol. 

 '^ Detta rektorstal är det berömda, för Linné i allo så karakteristiska »Delicife Natur» 

 eller Naturens Ljutligheter» ; nu omtryckt i den af Kgl. Vetenskaps-Akademien utgifna skriftserien 

 »Skrifter af ('arl von linne». II. Valda smärre skrifter. 1906. 



