v. B. WITTROCK. LINNE. I9 



alla seklets män den enda stora skriftställare, som tänker bibliskt, känner 

 bibliskt och skrifver bibliskt. Hans namn hittas icke i den svenska psalm- 

 boken, men hans lofsånger på rytmisk prosa tillhöra det vackraste naturreli- 

 gionens århundrade framkallat af religiöst skaldskap.» ^ 



Sedan LiNNÉ i slutet af augusti 1741 återkommit till Stockholm, företog 

 han flyttningen till Uppsala i början -af oktober. Hans professorsinstallation 

 ägde rum den 27 i samma månad, hvarvid hans latinska inträdesföreläsning 

 handlade om nyttan och nödvändigheten af naturvetenskapliga resor inom 

 fäderneslandet. ^ Sin första ordinarie föreläsning höll han den 2 november, och 

 såsom lärare och föreläsare tjänstgjorde han sedermera, med mönstergill plikt- 

 trohet, i ej mindre än 35 år. 



Att Linné ägde en medfödd, synnerlig förmåga att ständigt hålla intresset 

 vid lif hos sina åhörare, visade sig — såsom vi minnas — redan då han vid 

 23 — 24 års ålder tjänstgjorde som Olof Rudbecks ställföreträdare vid demon- 

 strationerna i Uppsala botaniska trädgård, och på samma sätt, då han som 

 »Konglig Botanicus» föreläste i Stockholm. Denna förmåga fick han behålla 

 ända till sin höga ålder, då han ett par år före sin död af sjukdom nedbröts 

 både till kropp och själ. Det som särskildt fängslade hos Linné var dels liflig- 

 heten, eller kanske rättare entusiasmen, i hela uppträdandet, dels den ovanliga 

 klarheten och redan i framställningen samt dels, och icke minst, nyheten och 

 originaliteten i det han meddelade. En omdömesgill åhörare af hans före- 

 läsningar, J. G. AcREL, skrifver härom: »Uti lärostolen hade han en särskild 

 och honom alldeles egen vältalighet, hvilken, ehuru den ej var understödd 

 hvarken af så synnerlig stark eller välljudande röst, ej eller af språkets för- 

 nämare uttal (ty han bröt pä Småländske dialecten), undgick likväl aldrig at i 

 högsta mon intaga sina åhörare. Han visste at gifva orden uti sina korta 

 meningar den vigt igenom uttrycket, at omöjeligen någon kunde unga at öfver- 

 tygas om det han förestälde. Den, som hört honom läsa öfver Inledningen til 

 Systenia Natur ce, öfver Dens, Homo, Creatio, Xatura etc., blef mera rörd än af 

 den vältaligaste Predikan. Jämte denna förmåga att öfvertyga, hade han ock 

 förmon af et oförlikneligt minne och en redighet i sina tankar, så at af et litet 

 utkast, pä et kortblad, kunde han framföra ett långt Tal eller en Lection». ' 



Med föreläsningarne förenade LiNNÉ i slutet af vårterminerna, som då för 

 tiden räckte ända fram till midsommar, botaniska eller naturhistoriska exkursioner 

 af sådan art, att de ständigt lockade skaror af deltagare. Han berättar själf 

 om dessa »Herbationes Upsalienses» följande: »Då han åhrligen botanicerade 

 sommartiden, hade han ett par hundrade Auditores, som samlade örter och 

 insecter, anstälde observationer, skjöto foglar, förde protocoll. Och sedan de 

 ifrån morgonen kl. 7 till aftonen kl. 9 onsdagar och lögerdagar botanicerat, 

 återkommo de i staden med blomster i hattarna, samt med pukor och waldt- 

 horn fölgde sin Anförare till Trädgärden igenom hela staden. Åtskilliga så 



' O. LiivERTiN I. C. sid. 3<S. 



- Den trycktes under titel "(aroli Linn.'Ei .\L I). Oratio qua percgrinationuni inträ 1'atriam 

 asseritur necessitas" 1741. 



■' Enliat Th. M. Kries' Linné. Il sid. 7. 



