v. B, WITTROCK. LINNÉ. 1 5 



bruna ögonen ger ett uttryck för den ovanliga hjärterenhet, som utmärkte Linné 

 under hela hans lif. 



Våren 1738 efter att hafva genomgått en svårare sjukdom (frossa) bestämde 

 sig Linné till sist för att lämna Holland. — Hollandsvistelsen har kommit att 

 blifva skildrad något mera utförligt än som i planen ursprungligen ingått; detta 

 därför att denna period i Linnés lif, botaniskt sedt, är den på samma gång 

 intressantaste och viktigaste. Vi vilja nu söka fatta oss kortare. 



Ehuru Linné visste, att hans »Käresta wäntade hans hemkomst», reste 

 han icke omedelbart hem, utan besökte först Paris för att se därvarande stor- 

 artade botaniska institutioner och för att lära personligen känna de mest fram- 

 stående franska botanisterna, särskildt de båda bröderna de Jussieu, Antoine 

 och Bernard. Isynnerhet denne senare mottog också Linné på det mest före- 

 kommande sätt, visade honom allt sevärdt och gjorde honom bekant med Paris 

 förnämsta celebriteter inom naturforskningens område. En af dessa. Du Fay, 

 franska vetenskapsakademiens preses, föreslog Linné, »att blifwa Fransos därest 

 Academien toge honom till Meinbnim med åhrlig Pension, men högre hog drog 

 honom till sitt Fädernesland». 



Från Paris reste Linné, öfver Rouen, sjövägen direkt till Helsingborg. 

 Härifrån begaf han sig till sitt barndomshem, Stenbrohult, för att besöka sin åldrige 

 fader; modern var redan flera år förut bortgången. Att han gladde sin fader, 

 särskildt genom att öfverlämna exemplar af sina från Holland medförda, så 

 talrika botaniska arbeten, behöfver knappt nämnas. 



Efter några dagars vistelse i hemmet reste han till Falun, där hans 

 »Käresta wäntade hans hemkomst». Efter en högtidlig, »formell» förlofning 

 med sin älskade Sara. MoräiA, begaf han sig, på sin blifvande svärfaders råd, 

 till Stockholm, »att där söka widare fortun». Planen var, att till en början söka 

 vinna sin utkomst såsom praktiserande läkare, för att framdeles, när tillfälle 

 yppades, söka erhålla en professur vid Uppsala universitet. 



»Stockholm emottog LinN/EUM uti September månad såsom en främling. 

 LiNN^Us ärnade här såsom Doctor försörja sig; men som han war allom obe- 

 kant, wågade ingen i åhr att anförtro sitt kära lif uti en oförsökt Doctors hän- 

 der, ja, icke en gång sin hund, att han ofta twiflade om sin fortkomst i Riket. 

 Han, som allestäds utomlands blef ärad såsom en Prhiceps Botanicorum, war 

 hemma såsom en Klimius, kommen från underjordiska werlden, så att om LiNN^Us 

 nu icke warit kär, hade han ofelbart åter utrest och lemnat Swerige.» Rätt 

 snart ändrade sig dock detta förhållande — genom ett fyndigt tillvägagående 

 af Linné — på ett synnerligen lyckligt sätt. Redan i mars månad 1739 hade 

 han, enligt sin egen utsago, »den ansenligaste practiquen». 



Linnés lifliga, om hög intelligens vittnande och genom sin enkla anspråks- 

 löshet så älskliga sätt skaffade honom snart talrika vänner. Den främste bland 

 dessa var den mäktige dåvarande landtmarskalken Carl Gustaf Tessin. Denne 

 snillrike, äfven för naturforskning intresserade man, som med allt skäl ansåg, 

 att »en Swensk som så mycket distinguerat sig utomlands» borde gynnas, ut- 

 verkade hos vederbörande, att Linné i början af maj 1739 blef utnämnd till 

 ordinarie amiralitetsläkare. Ungefär samtidigt (i midten af maj) förskaftade han 

 honom, genom sitt inflytande vid riksdagen, ett årligt anslag af 100 dukater 



