v. B. WITTROCK. LINNE. 9 



I sammanhang med lappska resan må erinras om Linnés resa i Dalarne 

 1734. Från den för naturforskning lifligt intresserade och tillika ovanligt dåd- 

 kraftige landshöfdingen i Dalarna, Nils Reuterholm, erhöll Linné våren nämnda 

 är ett anbud att på dennes bekostnad göra en forskningsfärd i Dalarne. Att 

 Linné med glädje antog anbudet behöfver knappast nämnas. Under det LiNNÉ 

 utfört lapplandsfärden alldeles ensam, blef han nu satt i spetsen för en hel 

 stab af unga naturforskare (»den Reuterholmska resesocieteten»). I den instruktion, 

 han för dessa utfärdade, gaf han, på ett synnerligen ändamålsenligt sätt, hvar 

 och en sin särskilda uppgift; en nämndes till »botanicus», en annan till »zoologus», 

 en tredje till »geographus», en fjärde till »mineralogus» o. s. v. Resan omfattade 

 norra Dalarne och närliggande delar af Norge; ändpunkten var Röras, som be- 

 söktes för den bekanta koppargrufvans skull. Äfven denna resa gaf ett rikt 

 utbyte; på grund af mindre gynnsamma naturförhållanden dock mindre för 

 botaniken än för öfriga forskningsområden. 



En för Linné viktig följd af Dalarnevistelsen var, att han där — vid ett 

 något senare besök — fann sin blifvande följeslagarinna genom- lifvet Sara 

 Elisabeth Mor^ea, dotter till den mycket ansedde stadsläkaren i Falun, assessor 

 Johan MoRiEUs. 



Ofvan har blifvit nämndt, att LiNNÉs förordnande såsom Olof Rudbecks 

 vikarie omfattade blott åren 1730 och 1731. Orsaken hvarför det ej kom att 

 fortfara längre var den, att professor Rudbecks ordinarie vikarie, medicine 

 adjunkten doktor Nils Rosén sistnämnda år återkom från en längre utländsk 

 studieresa. Att adjunkten Rosén då inträdde i sin pliktenligt åliggande tjänst- 

 göring uppfattades af Linné måhända mindre riktigt. Linné tyckte sig däruti 

 se ett utslag af afundsjuka från Roséns sida; och från detta förhållande har 

 af några LiNNÉ-biografer uppdiktats en del berättelser om ett ytterst spändt 

 förhållande mellan Rosén och Linné, ett förhållande som skulle hafva utmynnat 

 rent af i en duell. Att dessa berättelser sakna grund har ådagalagts af professor 

 Th. M. Fries uti hans välbekanta, stora LiNNÉ-biografi. 



Då vid ifrågavarande tidpunkt allmän sed var, att de medicine studerande 

 afslutade sin kurs med en resa till något kändt utländskt universitet, for att 

 där, efter aflagda prof, vinna medicine doktorsgraden^, beslöt sig Linné mot 

 slutet af år 1734 för att äfven följa detta bruk. Han afreste i april 1735 till 

 Holland, med den dåvarande, af svenskar mycket besökta universitetsstaden 

 Harderwijk till mål. Sin doktorsdisputation, »De Nova hypothesi Febrium Inter- 

 mittentium», hade han färdigskrifven med sig från Sverige, hvadan han redan 

 den 24 juni kunde få disputationsakten vederbörligen genomförd och omedelbart 

 därefter blifva promoverad till medicine doktor. 



Linné skulle nu, efter väl förrättadt värf, hafva kunnat återvända till 

 Sverige, om ej penningbrist lagt hinder i vägen därför. Denna omständighet, 

 som särskildt under resor, mycket sällan medför gagn, kom här att få de 

 mest fruktbringande följder. Såsom följeslagare till en från Dalarna bekant, 

 bemedlad ung svensk Claes Sohlberg, beger sig Linné först till Amsterdam, 



' Båda Uppsala-professorerna L, Roberg och O. Rudbeck voro promoverade till medicine 

 doktorer utomlands, den lorre i Leyden och den senare i Utrecht. 



2 



