60 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 4. NIO 4. 



skarp och tydlig formulering, skall finnas duglig att äfven af den mindre öfvade 

 användas som säkert skiljemärke mellan de båda hufvudarterna ^. 



B-fornierna. De massor af former, hvilka på grund af nyss nämnda missuppfattning 



af hufvudkaraktären felaktigt kommit att föras till canina och dianetoriini, blefvo 

 Matssons B-grupper inom glauca och coriifolia. Såsom Matsson åtminstone 

 senare fattat B-formerna — och såsom de ofvan, efter honom, framställts (jfr 

 sid. ii) — ha de emellertid sin hufvudkaraktär i bladformen, i det bladens topp- 

 del är svagare utbildad än hos A-formerna, med andra ord i lägre grad af 

 differentiering hos skottets öfre blad i förhållande till de nedre, således en för- 

 svagning i skottets utveckling, som ofta åtföljes af andra försvagningstecken 

 (korta skott, mindre och längre skaftade nypon, svagare taggbildning). Och 

 då mindre upprätt ställning och mindre persistens hos foderbladen, åtmin- 

 stone i många fall (ss. i den systematiska delen framhållits), visa sig äfven- 

 ledes vara försvagningssymtom, är naturligt, att B-formerna ofta hafva dessa 

 karaktärer. Men talrika undantag finnas, och i detta hänseende kan t. o. m. hos 

 samma elementarart olikhet äga rum. Härigenom ha B-grupperna, grundade 

 som de äro på flera långt ifrån alltid stämmande karaktärer, blifvit en svag 

 punkt i den eljest så klara Matssonska uppställningen; den riktiga och skarp- 

 synta iakttagelse, som ledt till deras uppställande, har mer biologiskt än syste- 

 matiskt värde. Det är sällan, som någon högre systematisk enhet än elemen- 

 tararterna låter karakterisera sig såsom konstant A- eller B-typ (varr. af '-^'Afzeliana 

 grundade på denna karaktär, måste an.ses ganska svaga; af uircntiformis \2S\ 

 '■''crasstfoäa åtminstone öfvervägande betraktas som B-typ, af glauciformis torde 

 äfven vissa specialformer kunna betecknas som A- eller B-former). Att äfven 

 på samma buske variation i detta hänseende kan iakttagas, är ofvan på flera 

 ställen påvisadt (se särskildt gl. contractu, sid. i8). 



^^biadiga^^'^^ Som karaktär, tillräcklig att grunda arter, började redan tidigt inom 



rodologien betraktas bladens glatthet och hårighet, och ännu skiljas, uteslutande 

 på denna grund, allmänt duinctornui från canina och coriifolia från glauca. Fullt 

 skarp är dock ingalunda gränsen mellan glatt- och hårbladiga former, såsom 

 länge varit bekant; den skarpsynte Crépin (enligt Matsson den som har för- 

 tjänsten att först riktigt ha begränsat R. canina) betraktade diunetonini endast 

 som var. af denna .art. Det visar sig också, sedan formkännedomen vunnit den 

 säkerhet, att hvarje forms affiniteter något så när kunna bestämmas och form- 

 bildningens riktningslinjer i följd däraf låta sig följa, att dessa senare ständigt 

 och jämt ses löpa öfver från de glattbladiga till de håriga. Tydliga serier af 

 mellanformer ha fullt öfvertygat mig, att R. vircntiforniis ■'^collinalis har utvecklat 

 sig ur R. vir ens '^Hiniitata (jfr sid. 9), R. glauciformis '^pallcns ur R. glauca 

 '"^Afseliana, '''coriifolia ur '^galactisans, ''^ ser rif rons ur ^caninella (jfr sid. 9). 

 Ofvan ha också talrika fall påpekats (hos silvescens, Matssonii och Bergiana- 

 fif. ; se sid. 34, 35, 44, 48, 53, 57), då försvagade skott af hårbladiga former m. el. m. 

 fullständigt återgått till glattbladighet. »7?. coriifolia-» i den vanliga betydelsen 

 visar sig härigenom vara sammansatt af analoga former, artificiellt sammanförda 



^ Redan Fries i Nov. ed. 1., som i sina korta notiser om roste ger en rad geniala uppslag, 

 som aldrig hvarken af honom själf eller andra fullföljts, framhåller tydligt denna fundamental- 

 karaktär ("styli elongati" , . . "brevissimi"), som sedan fallit i glömska. 



