S. ALMQUIST. BERGIANSKA TRÄDGÅRDENS SPONTANA ROSA-FORMER. 6 1 



på grund af öfverensstämmelse i denna enda karaktär och därigenom söndrade 

 från nära släktingar bland de glattbladiga. Det är dock att märka, att nämnda 

 öfvergångsformer mellan håriga och glattbladiga äro relativt ganska sällsynta, i 

 jämförelse med afgjordt håriga eller glattbladiga; formserierna visa sig alltså just 

 på denna öfvergångspunkt vara ytterst förtunnade, så att en artklyfning mellan 

 glattbladiga och håriga specialformer kan anses i det närmaste genomförd, ehuru 

 visserligen ej fullkomligt. 



Af högre systematiskt värde är den karaktär, hvarpå Fries i Liljeblads GUuicesccns 

 fl. 3 uppl. grundade sin R. Aßeliana, nämligen bladens glaucescens, samma 

 karaktär således som han senare använde för gruppbildning inom si. Hieraduvi. 

 I Fl. Hall., där han närmare beskrifver nämnda art, gör han sagda karaktär 

 till första indelningsgrund för hela komplexen af glattbladiga former, så att rent 

 grönbladiga canince sammanföras med grön- och glattbladiga solstitiales till en 

 kollektivart R. Swarsiana (i Nov. ed. i en specialform af canind), de senare 

 dock afskilda såsom ß minor (med syn. R. ?iitida Fr. Nov.); och detta blef för 

 framtiden hans ståndpunkt, fastän namnet Afzeliana byttes mot ß opaca, Stuarziana 

 mot v. nitida. I motsats mot Fries ha utländska rodologer saknat blick för 

 denna karaktärs värde, säkerhgen därför att den i herbarier föga gör sig gällande, 

 särdeles på det usla material dessa, af ofvan nämnda grunder, genomgående 

 hade att bjuda på. Det var Matsson, som återupptog den som karaktär af 

 systematisk betydelse, då han uppställde sina C-grupper, hvari de rent gröna 

 formerna sammanfördes såsom en från de blågröna skild systematisk enhet. 

 Han iakttog också, att denna färgkaraktär äfven delade de hårbladiga — hvilket 

 för Fries aldrig blef tydligt, ehuru namnet pallens tyder på en aning härom. 

 Men Matsson lyckades ej genomföra dessa formers fördelning efter fär- 

 gen; de mer ludna formerna utan glaucescens, de »grågröna», fingo kvarstå 

 i A- och B-grupperna med de blågröna, hvilket ej är att undra öfver, dä 

 i herbarier denna skillnad i färgnyans fordrar ett ganska öfvadt öga för att 

 säkert kunna urskiljas. Då jag sommaren 1902 började utredandet af Möln- 

 botraktens rosae, gjorde en närmare bekantskap med de lefvande formerna det 

 snart klart, att de grågröna och de blågröna •>n'onifoliLV>'> där voro full- 

 ständigt skilda, och fortsatta undersökningar af Matsson och mig ha ådagalagt, 

 att öfverallt i vårt land dessa formgrupper hälla sig konstant åtskilda. Mellan 

 blågröna och grågröna finnas inga mellanformer, och formserierna löpa aldrig 

 öfver från de ena till de andra, så att af två tydligt besläktade former den ena 

 skulle vara blågrön, den andra rent grön. 



Å andra sidan är formbildningen inom de båda grupperna så analog — scktiousaitcr. 

 såsom äfven kan ses af öfversikten sid. 7 — ii — att de måste betraktas som 

 parallellserier af samma typ, och öfverensstämmelsen till alla delar är så stor, 

 att utom nämnda färgskillnad ingen distinktiv karaktär kan uppgifvas. Här 

 saknas alltså den specifika utprägling af de olika delarna, som tillkommer en 

 verklig art och som noggrann analys äfven kunnat uppvisa hos R. canina och 

 sobtitialis (såsom visats sid. 6, 7). Det är sektions-, icke artskillnad. Till sek- 

 tionsdelning användbar, fast af något lägre rang, synes äfven ofvan behandlade 

 karaktär: glatta eller håriga blad. Genom att kombinera dessa båda karaktärer 

 får man en fördelning af hela j.(9/.>7'///V///.s-området i 4 sektioner, som både är 



