64 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 4. NIO 4. 



först andra äret gro och sedan behöfva 3 — 4 år för att utvecklas till fröbärande, 

 kräfva sådana försök mycket läng tid och stora förutsättningar i afseende pä 

 arbete, utrymme m. m. De som vid Bergianska trädgärden begynts ha därför 

 ännu ej hunnit leda till resultat i afseende på denna fråga. Men förhållanden, 

 säregna för rosae och för hvilka här nedan skall närmare redogöras, göra det 

 möjligt att studera resultaten af frösådden i fria naturen och däraf i fråga om 

 flertalet fall komma till visshet, om en form bör anses för elementarart. 

 Ringa sprid- j inledningen har framhållits den märkliga skillnaden i spridningsförmåga 



ningsiormaga & o r^ o 



hos rosfe:sivLt- niellan trädgärdens vilda rosaformer, i det flertalet visat sig alldeles oförmögna 



satser darai. ' t> & 



att här kunna sprida sig, under det ett fåtal visa relativt stor spridningsförmåga. 

 Men äfven dessa visa svag förmåga af spridning på något större afständ. Virf. 

 Wittrockii, som företer största förökningen i individtal, har ännu ej hunnit 

 sprida sig till Gustafsborgskullen; dess förekomst är inskränkt till ett tämligen 

 smalt band, som slingrar sig snedt öfver hvad jag i inledningen kallat hufvud- 

 området. Gl. imcigera har ungefär samma utbredning; har icke heller nått Gustafs- 

 borgskullen. Virf. incrassata a, näst Wittrockii den individrikaste, har spridt 

 sig öfver nästan hela hufvudområdet och på sista tidan nätt Gustafsborg med 

 ett individ, första gången blommande 1906. Det ringa afståndet mellan dessa 

 båda områden, V4 km, visar sig således vara ett mycket svåröfverstigligt sprid- 

 ningshinder; därför är också rosafloran inom de båda områdena ganska olika, 

 och de gemensamma formerna äro nästan uteslutande sådana, som för hela trak- 

 ten kunna anses m. el. m. allmänna. 

 bredniug. ' Tänka vi oss nu en rosaform, som på något sätt blir öfverförd till en ny 



' ^^"iitt."^" trakt och där har förmåga att sprida sig, så kommer den med denna nu skildrade 

 långsamma spridning att bilda ett litet begränsadt utbredningsområde, en d i 

 traktens rosavegetation. Enligt min erfarenhet är just en sådan ö-formig utbred- 

 ning öfverallt den typiska för en i en trakt sällsyntare rosaform. Jag tager ett 

 exempel från Mölnbotrakten. Invid en bergbrant i en skogsbacke, där ett an- 

 tal grufhål blifvit upptagna för sökande efter järnmalm, växa 3 individ af en 

 dumetorum-iorm, enligt Matsson sannolikt var. af den sydsvenska '"•'similis, sä- 

 kert ej för öfrigt förekommande i hela trakten. Ett individ är ganska stort, 

 säkerligen ganska gammalt, de båda andra mindre, efter allt utseende yngre. 

 Tydligt är att frötransport här måste ägt rum från det först uppväxta individet. 

 Afståndet är ej så litet, åtminstone 10 — 20 m., och som lokalen är mycket otill- 

 gänglig och alldeles igenväxt af buskar och granträd, synes mig ingen möjlig- 

 het till frötransport här förefinnas annat än genom fåglar. Nyponbuskar synas 

 dock sällan besökas af fröätande fåglar. Jag har endast en uppgift härom af 

 Prof. Kjellman, att talltitor göra det. 



I en trädgård, sådan som den Bergianska, tillkomma möjligheter till 

 spridning genom människor. Jag vill anföra ett exempel därifrån på en ö- före- 

 komst, ganska lik den nyss skildrade, nämligen de 4 n:r som representera gl. 

 cuneatula (sid. 21). Tre äro belägna tätt intill vägar, den fjärde ej långtifrån 

 en sådan. Människor kunna här plockat nypon för att äta och ett stycke längre 

 fram, fortgående efter vägarna, bortkastat nötterna. Eller kunna af de om sen- 

 hösten rikligen affallande nyponen några fallit på vägen, blifvit söndertrampade 

 samt nötterna med leriga vagnshjul eller skodon förda vidare (på detta sätt kan 



