S. ALMOUIST. BERGIANSKA TRÄDGARDENS SPONTANA ROSA-FORMER. 73 



den tillhör eller att man har framför sig en obekant, och som i alla händelser 

 ger tillkänna, hvilka bland en mängd samväxande höra samman och hvilka äro 

 skilda; bäst framträder naturligtvis denna habitus hos den lefvande växten, men 

 är väl igenkänlig äfven hos ett någorlunda godt pressadt exemplar. Den är 

 ett totalintryck af former och färger, som blir karakteristiskt i den mån detaljerna 

 äro få, ha tillräcklig storlek för att göra intryck samt genom ställning, färg och 

 form kontrastera mot hvarandra. Men rosaformer ha ingen skiljaktig habitus; 

 hvar buske visar en oändlig mångfald af blommor eller nypon, skott, taggar 

 och blad af växlande former, ett helt af tjusande rikedom och fägring, men 

 inga skarpt framträdande detaljer, hvilkas artegendomlighet kunde vägleda till 

 igenkännande, i allmänhet ej ens af kollektivarten. Så välbekant jag är med 

 rosaformerna vid Mölnbo, är det högst få som jag på meterhåll med någon 

 säkerhet kan igenkänna. T. o. m. ett så litet parti som ett aftaget skott ger 

 ej annat än undantagsvis intryck af artegendomlig habitus; det är för mycket 

 af växlande former, hvart blad är olikt de andra, t. o. m. hvart par småblad 

 det närmast sittande. Först när man isolerar det enskilda småbladet, framträder 

 tydligt det i form och tandning egendomliga; lägger jag detta bredvid ett mot- 

 svarande småblad från en annan buske, visar sig en märklig identitet i allt 

 väsentligt, om det är samma specialart, men tydliga, fastän små differenser i 

 färgton, glans, ytbeskaffenhet, blad- eller tandform, om det är en annan special- 

 art. Men att med full skärpa kvarhålla bilden af alla dessa smådifferenser någon 

 längre tid, därtill förslår nog intet minne. För fullt säker bestämning kräfves 

 detaljerad jämförelse med typexemplar; men dessa har man ju i allmänhet 

 endast till hands i pressadt tillstånd, hvarvid en hel del af det artegendomliga 

 blir m. el. m. omärkligt. 



Hvilka karaktärer vi vid värt arbete med specialarternas utredande funnit Karaktärernas 

 ha största systematiska värdet, kan ses af öfversikten öfver sektioner och sub- ^'^vä'rde.* " 

 species sid. 7 — 11. Jag vill något närmare ingå på frågan om karaktärer inom 

 solstjtmlis-ovavdidet och deras värdering. 



Det är ofvan visadt, att glaucescens eller saknad af sådan pruinaaf- Färgkarak- 

 söndring delar hela .s7?/j7/?V/rt'//j--komplexen i två fullkomligt skilda afdelningar. 

 Likaså är nämndt, att för icke-glaucescenta former stark bladglans osvikligt 

 kännetecknar en canina, samt en svag, egendomligt mörkgrå-aktig glans lika 

 säkert skiljer vir. liuiitata och A-serien af vircntifoniiis från vir. voiosa och 

 R-serien af virentifonnis med klargrön färg, ej sällan gående i gulgrönt, någon 

 gäng i ärggrönt eller matt askgrått. Öfverhufvud synes hvarje specialart ut- 

 märkas af en viss n\'ans i färgton, som är fullt konstant. Karaktärerna från 

 bladens färgton och glans (särskildt öfversidans; undersidan mindre karakteristisk) 

 visa sig således ha för ifrågavarande formkomplex det högsta systematiska värdet; 

 skada att de äro så svåra att i ord uttrycka samt så svagt framträda på pressadt 

 material (bäst på unga blad; ett memento för pressningen!). 



Hos ej så få former är kvistarnas färg karakteristisk; särskildt iögonen- 

 fallande är den violettröda (t. ex. gl. nucigera, virf. tcnuata och Matssonii typ), 

 vanligen sammanhängande med hög krön- och nyponfärg. Här är dock att 

 noga märka den betydliga latitud i färgskalan, som verkas genom olika belys- 

 ningsförhållanden . 



10 



tärer. 



